Кони Мейсън
Циганският любовник

Превод от английски: Славянка Мундрова-Неделчева, 2007

chitanka.info

Пролог

Бедфордшър, Англия, 1785

Леден вятър шумолеше в дърветата, ридаейки като банши, която пее тъжна песен. Един мъж и една жена, навели глави под напора на зимата, пъплеха решително към светлините, които се лееха от прозорците на извишаващата се каменна къща. Многото карети, паркирани в двора и на кръговата алея пред родовия дом на маркиз Алстън, за миг ги накараха да замрат на място.

Те спряха, спогледаха се, после отправиха очи към къщата и в безмълвно съгласие продължиха напред. Жената се уви по-плътно в наметалото, люлеейки скъпоценния вързоп, който притискаше плътно до тялото си.

Двамата стигнаха до портата. Тя беше отворена и те влязоха, пробивайки си път покрай спрените карети, за да стигнат до главния вход. Без изобщо да се поколебае, мъжът хвана внушителния бронзов чук и почука рязко. Вратата се отвори, един лакей в ливрея ги изгледа презрително.

— Входът за прислугата е отзад — каза той, опитвайки се да затвори вратата под носа им.

Мъжът я задържа решително, благодарение на силата на мускулестата си ръка.

— Дошли сме да се срещнем с виконт Ноулз.

— Негова светлост вече замина на меден месец. Очакваме го да се върне след една година.

Жената издаде изумен вик:

— Той се е оженил?

Лакеят отново се опита да затвори вратата, но мъжът се провря покрай него.

— В такъв случай ще говорим с баща му. Кажете на лорд Алстън, че Шандор и Карлота молят за аудиенция.

Лакеят изгледа странната двойка с отвращение. По безвкусното им облекло би могъл да отсъди, че са цигани, и не можа да измисли никаква причина, поради която маркизът би пожелал да говори с тях. Но двамата отказваха да си тръгнат и не му даваха никакъв избор, освен да изпълни желанието им. Ако негова светлост пожелаеше да бъдат изхвърлени, той лично щеше да се погрижи. Пък и циганите изглеждаха готови да предизвикат неприятности, а лакеят знаеше, че маркизът не би искал неговите гости да бъдат притеснявани на този щастлив празник.

— Последвайте ме — каза лакеят, отвеждайки ги в малко преддверие близо до предната врата. — Чакайте тук и се грейте на огъня, докато съобщя на маркиза за вашето присъствие.

Жената се насочи право към огнището, докато мъжът придърпваше два стола, за да седнат.

— Почини си, Карлота — каза Шандор. — Обратният път до катуна е дълъг.

Карлота разгърна наметалото си и нежно залюля вързопа в ръцете си.

— Бедното момченце. Виконтът сега има съпруга, която ще му даде законни наследници.

— Детето няма да страда — закле се Шандор. И се тупна по гърдите. — Аз, Шандор, ще бъда неговият баща.

— Гостоприемството на маркиза е доста оскъдно — забеляза Карлота. — Не ни предложиха нищо за ядене, докато неговите гости се тъпчат с богати храни и питиета.

Шандор изсумтя.

— Да не си очаквала нещо друго? Имаме късмет, че сме тук, а не на студа. Изобщо нямаше да те доведа тук, ако не беше настояла.

Шандор потъна в мрачно мълчание, докато Карлота тананикаше тихо на детето.

Вратата се отвори и в стаята влезе един изискан джентълмен на средна възраст.

— Какво правите тук? — запита той рязко.

Шандор стана и впи поглед в красивия благородник. Въпреки сребристите нишки в гъстата му бяла коса, маркизът изглеждаше в добро здраве.

Шандор пое детето от ръцете на Карлота и го протегна към маркиза.

— Запознайте се с внука си, милорд.

Маркизът погледна безстрастно към повитото дете. Мигновена емоция пробягна по лицето му, преди да изчезне веднага.

— Защо сте донесли момчето тук?

Карлота взе детето от ръцете на Шандор, когато стана ясно, че маркизът няма намерение да го вземе. Тя го притисна към пищната си гръд с покровителствено изражение.

— Дъщеря ми умря при раждането. Синът ви има право да види детето си — каза Шандор.

Маркизът отвърна поглед.

— Синът ми няма представа, че му е предстояло да стане баща. Той се ожени за жената, за която го бях сгодил, и замина преди няколко часа на сватбено пътешествие. Ако можех да постъпя както искам, Александър никога не ще узнае за това дете.

Шандор запита ужасено:

— Не сте му казали?

— Помислих, че е най-добре да запазя тези сведения за себе си. След като вие ме осведомихте, че дъщеря ви ще роди незаконното дете на сина ми, го заплаших, че ще го обезнаследя, ако продължи да се вижда с нея, но не съм му казал за детето.

— Питах се защо той не се върна в катуна ни — изрече замислено Шандор.

— Пратих го надалече, за да съм сигурен, че няма да узнае за детето, което е създал. Знам как се отнасяте вие, циганите, към децата — каза Алстън. — Никога нямаше да се разделите с момчето, дори ако синът ми го беше поискал.

Нещо проблесна в очите на маркиза, емоция, която не беше лесно да се интерпретира.

— Ще се погрижите за него, нали?

— Ще му дадем любовта, която вие и вашият син му отказвате — обеща Карлота със свиреп тон. И се запъти към вратата. — Ела, Шандор, да оставим гаджите да се забавляват.

— Чакайте! — каза маркизът. — Не съм толкова безсърдечен, колкото ме мислите. Искам да се погрижа за образованието на момчето.

— Ние с Карлота ще дадем на Данте всичко, от което има нужда.

— Нарекли сте го Данте?

— Дъщеря ми даде на сина си името Данте в мига, преди да издъхне.

Маркизът кимна.

— Хубаво име, силно име. Но аз настоявам да платя образованието му. Това е най-малкото, което мога да направя. — И той отвори вратата. — Почакайте ме тук, няма да се бавя.

— Нямаме нужда от парите на негова светлост — изсумтя Шандор, когато останаха сами. — Хайде, Карлота, трябва да си тръгнем, преди да се е върнал.

Карлота не помръдна. Гледаше втренчено в пламъците, танцуващи зад решетката, очите й виждаха отвъд огъня, гледаха нещо, което никой друг не можеше да разгадае.

— Данте е предназначен за велики дела — изрече тя напевно. Съдбата му е предопределена. Видях я в звездите и я прочетох в мъничката му длан. Данте трябва да бъде подготвен да посрещне бъдещето. Ние можем да научим внука си какво е животът, но образованието в училище ще му даде знания, каквито ние нямаме.

— Каква глупост, Карлота. Ние можем да научим Данте на всичко, което му трябва, за да оцелее. Той е ром, това е неговото бъдеще.

— Наистина ли се съмняваш в способността ми да чета бъдещето, Шандор? Още не съм сгрешавала. Запомни какво ти казвам, Данте ще се издигне над скромния си произход.

Шандор отстъпи.

— Прости ми, Карлота. Щом казваш, че внукът ни е предназначен за велики неща, аз ти вярвам. Ще вземем парите на този гаджо и ще дадем на детето образованието, от което има нужда, за да постигне нещата, за които говориш.

Маркизът се върна.

— Вземете това — каза той, подавайки една тежка кожена кесия в ръцете на Шандор.

Старият циганин отвори кесията и надникна вътре.

— Това е злато — изрече той и бързо затвори и върза кесията.

— За Данте — каза Алстън. — Харчете го разумно. Ще уредя да го приемат в Кеймбридж. Заведете го в училището, когато стане на шестнадесет години. Трябва да остане там, докато стигне пълнолетие, на двадесет и една, после ще може да се върне при вас.

Шандор отвори уста да протестира, но веднага я затвори, когато Карлота го смушка в ребрата.

— Няма да ви разочароваме, милорд — каза тя, — нито пък нашият внук. На Данте няма да му липсва нищо.

Проницателните сини очи на маркиза се впиха в Шандор.

— Вярвам, че ще погрижите за момчето. Можете да избягате със златото и да забравите да го пратите на училище, но не бих ви посъветвал да го правите. Ако науча, че Данте не е в Кеймбридж, когато стигне изискваната възраст, имам начин да ви открия.

Очите на Шандор се присвиха.

— Защо ви интересува това? Няма вероятност вие и синът ви някога отново да видите Данте.

— Вярно е, но моята кръв тече във вените му и искам той да бъде образован. Ясно ли се изразих?

— Съвършено ясно, милорд.

Данте издаде тих мяукащ звук и се размърда в ръцете на Карлота.

— Болно ли е момчето? — запита маркизът тревожно.

Карлота се усмихна нежно на пеленачето.

— Не, милорд, Данте е здрав и бодър… и е гладен. Една жена в катуна ни наскоро роди и има достатъчно мляко да кърми своята дъщеря и нашия внук.

Шандор побутна Карлота към вратата.

— Трябва да си ходим, Карлота. Става късно.

— Къде отивате? — запита маркизът.

— Ние сме роми, милорд. Отиваме, където ни отнесе вятърът. Смятаме да останем на ливадата оттатък Алстън Парк до пролетта и после да тръгнем на север за през лятото.

Лорд Алстън се приближи към двамата цигани.

— Донесете детето по-близо до огнището. Бих искал да го погледна, преди да си тръгнете.

Карлота понечи да откаже, но нерешително се запъти към камината. Протегна Данте към негова светлост, за да го огледа. Алстън се взря в пеленачето за няколко минути, сякаш за да запомни чертите му, а после отстъпи настрана, за да отвори пътя на Шандор и Карлота към вратата.

Двамата излязоха от стаята, без да погледнат назад. Лакеят бързо отвори вратата и ги изведе навън, в ледения зимен въздух. Ако някой от двамата се беше обърнал назад, щеше да види фигурата на маркиза да се очертава на светлината, лееща се от входната врата, той гледаше как те излизат от живота му, отвеждайки новородения му внук.

1

Бедфордшър, Англия, 1813

Данте се разхождаше из имението Хотърн, докато циганите музиканти и танцьори забавляваха гаджите, дошли на празненството в чест на рождения ден на лорд Хотърн. Той не чувстваше нищо друго, освен отвращение към мъжете, които се облизваха подир ромските жени, докато те се въртяха и приклякваха, а украсените им със звънчета разноцветни поли се вдигаха високо, за да разкрият голите им бедра.

Остарелите дядо и баба на Данте, Шандор и Карлота, бяха опънали палатката на гадателите по молба на самия граф. Но Данте знаеше от опит, че на циганите се гледаше отвисоко, затова беше нащрек, застанал наблизо, ако се наложи да помогне на някого. Той много обичаше дядо си и баба си, за да позволи нещо да им се случи заради непредсказуемостта на гаджите, които не разбираха тяхната култура.

Облегнат на едно дърво, Данте се загледа във високопоставените гости на графа. Тълпата се състоеше предимно от лондонски контета и благороднички, облечени в причудливи рокли, които оставяха по-голямата част от гърдите им голи. Погледът му се спря на една жена с ръждивочервеникава коса, събрана на темето в красива прическа, която правеше блестящите й бели рамене и дългата, грациозна шия да изпъкват още повече. Елегантната й рокля в тъмносиньо подчертаваше съвършено фигурата й и Данте остана няколко минути да я съзерцава, питайки се как ли ще изглежда без дрехи.

Сякаш осъзнала безмълвния му поглед, жената обърна глава към него. Очите им се срещнаха за един зашеметяващ момент, преди тя да се обърне, освобождавайки младежа от омагьосващия си поглед. Данте нерешително насочи вниманието си към танцьорите и особено към Лорета, пищна циганка, която добре познаваше. През тълпата мина лек шепот, когато полата на Лорета се завъртя около тънката й талия, оголвайки дългите й, стройни крака.

Данте се усмихна, познаваше удоволствието да бъде между златистите бедра на Лорета, защото много пъти беше изпитвал сладката й страст, откакто беше завършил образованието си в Кеймбридж. После се намръщи. Само като си помислеше за онези пропилени години в университета, и настроението му спадаше. Така и не можа да разбере защо трябваше да изостави любимите си хора и да живее сред такива, които го презираха заради златистата му кожа и популярността му сред жените.

Онези години далече от семейството му бяха най-лошите в неговия живот, и то заради обещанието на Шандор и Карлота пред благородния му дядо. О, да, той знаеше, че баща му и дядо му са го изоставили, но това нямаше никакво значение. Шандор и Карлота му бяха дали цялата любов, от която беше имал нужда. Ненавиждаше кръвта на гаджите, която течеше във вените му, и се опитваше да не мисли за тази чужда част от себе си.

С ъгълчето на окото си той видя син проблясък да изчезва по пътеката, която водеше към беседката, намираща се на известно разстояние от мястото, където гостите се бяха събрали, за да гледат танците. Дали жената нямаше среща с любовник, запита се Данте. Сякаш теглен от невидимо въже, той погледна още веднъж към златистите бедра на Лорета, преди да се измъкне и да поеме по пътеката след жената в синьо.

Вървеше на безопасно разстояние след нея, после се притаи зад едно дърво, когато жената влезе в беседката. Остана скрит дълго време, чакайки любовника на жената, но никой не се появи на пътеката, за да се присъедини към нея. Привлечен от нещо, което не можеше да обясни, измъчван от любопитство, Данте излезе иззад дървото и влезе в беседката.

Намери жената, седнала на подплатена с възглавници пейка, да се взира в ръцете си. Прокашля се. Тя вдигна очи, видя го и издаде лек вик на изненада. Скачайки на крака, красавицата полека започна да се отдалечава от него.

— Кой сте вие? Защо ме проследихте дотук? Не се приближавайте, иначе ще викам.

Погледът на Данте заброди свободно по пищното й тяло. Тя беше несравнимо прелестна, тялото й беше сочно и зряло, нито много ниска, нито прекалено висока. Данте си представи стройните, дълги крака под полите й. Беше погледнал в очите й и беше разбрал, че са с наситен виолетов оттенък, никога досега не беше виждал очи с такъв цвят.

— Закъснява ли любовникът ви, милейди? — запита той.

Лейди Есме Харкорт се взря в циганина с едва прикривано презрение. Беше чувала какви ли не истории за циганите, за да знае, че този не е намислил нищо добро. Макар да беше най-красивият мъж, когото някога бе виждала, все пак беше циганин. Есме не можеше да забрави какво се беше случило на един селски панаир, когато беше малка и един циганин се беше опитал да я вземе от бавачката й. Малката Есме беше избягала с викове. След това й бяха казали, че циганите са искали да я откраднат. Оттогава беше започнала да се бои от тях, дори ги мразеше.

Есме разгледа циганина пред себе си много подробно, докато жадният му поглед бродеше по цялото й тяло. Просто облечен в износени тъмни панталони, бяла риза с отворена яка и безвкусен пурпурен жакет, той никога не би могъл да мине за един от контетата на празненството на лорд Хотърн. Червената кърпа, небрежно вързана на врата му, привлече погледа й към лицето му. Той беше красив, с някаква сурова красота, стига човек да харесва златокожите мъже с къдрави черни коси, тъмни очи и прави черни вежди. Есме трябваше да стисне юмруци, за да не отмести една непокорна къдрица от челото му.

Тя усети нещо тъмно и мрачно у него, готово да избликне на повърхността, неизследвана дълбочина, качество, което повечето жени намираха за привлекателно. Очите им се срещнаха, неговите бяха тъмни, натежали от обещание и с недотам добри намерения. Тя се дръпна назад, колкото можа, докато гърбът й не опря в стената на беседката.

Той пристъпи дебнешком към нея и спря, разтворил крака, чист образ на животинска агресия, безсрамен и дързък. Дали този циганин не смята да я нападне?

— Какво искате? — запита тя с все по-нарастваща паника.

— Не съм сигурен. — И той хвърли поглед зад гърба си. — Очаквате ли някого?

— Със сигурност не и вас — отвърна Есме. — Само исках няколко минути уединение. Толкова ли е трудно да го разберете? Моля ви, оставете ме.

— Защо красавица като вас ще търси уединение? Като на всички благородни гаджи, и на вас всичко ви е поднесено на сребърно блюдо.

Очите на Есме блеснаха яростно.

— А като всички цигани и вие вземате каквото поискате. — Тя изправи рамене. — Ще ми направите ли нещо лошо?

Тя видя учудване в очите му и веднага разбра, че няма защо да се страхува от него… физически. Но той си беше циганин и всички знаеха, че не може да им се вярва.

— Защо ме проследихте?

Данте вдигна рамене.

— От любопитство, предполагам. Видях ви да се измъквате и се запитах какъв ли любовник си имате.

— Това не е ваша работа, но аз нямам любовник. И както казах, просто исках да остана за малко сама. И тъй като мъжете се облизваха около онази безсрамна танцьорка, помислих, че никой няма да забележи, ако се отдалеча.

— И вашият мъж ли се облизва покрай Лорета?

Есме вдигна рамене. Изобщо не я беше грижа какво прави Калвин. Не изпиташе особено нежни чувства към годеника си. Бъдещият й съпруг беше избран, но не от нея. Покойният й баща и маркиз Алстън отдавна бяха уредили тя да се омъжи за онзи, който щеше да наследи титлата на маркиза. И виконт Калвин Лонсдейл беше наследникът на лорд Алстън. За щастие, нейният чичо и настойник лорд Парктън като че ли не бързаше с брака между нея и Калвин.

— Вземам мълчанието ви за „да“ — каза Данте.

— Може да вземете мълчанието ми за знак, че искам да бъда сама.

Данте се приближи на една крачка. Посегна и прокара пръст по гладкия сатен на бузата й. Тя си пое остро дъх.

— Не ме докосвайте.

— Плашите ли се от мене?

— А трябва ли? Вие сте…

Тя стисна плътно устни, страхувайки се да не би оскърблението да го разгневи.

Пълните му устни се изпънаха в строга линия. Една вена запулсира на бузата му.

— Май щяхте да ме наречете мръсен циганин.

— Вие го казахте, не аз.

— Не мислите ли, че мога да усетя презрението ви към мене и хората като мене? Но вашите мъже като че ли харесват нашите жени — изсъска той, спомняйки си за баща си, който беше направил дете на майка му, а после се беше отрекъл от него.

— Не знам нищо за вас — отвърна веднага Есме.

Защо той не си тръгваше?

— Някога целувал ли ви е циганин?

Данте нямаше представа защо я дразни, освен че устните й молеха за целувка.

— Няма да посмеете! — извика Есме, очевидно изплашена от идеята да бъде целуната от циганин.

Не биваше да казва това на Данте.

— Няма ли? Само опитайте, милейди.

Есме се опита да го заобиколи, измервайки на око разстоянието между циганина и изхода. Той никак не беше дребен. Винаги й се беше струвало, че циганите са ниски и слаби, но този мъж беше висок, широките му рамене и мускулестото му тяло като че ли изпълваха беседката. Само един поглед стигаше, за да разбере, че той е достатъчно силен, за да направи каквото си иска с нея.

Почти беше минала покрай него, когато той я сграбчи през кръста и я привлече към себе си.

— Не бързайте толкова, милейди.

— Казах ви да не ме докосвате.

Тя погледна с надежда над рамото му, търсейки помощ, но пътеката беше пуста. Бяха наистина сами. Звуците на музиката стигаха до тях и тя разбра, че танцуващите цигани още държат публиката в транс. Само този циганин ли я беше видял да се измъква?

Неговите устни бяха толкова близо, че тя усещаше дъха му да докосва бузата й. Миризмата му не беше такава, каквато беше очаквала. Вместо на чесън и немита плът той миришеше на сапун, мента и бор. И макар че дрехите му бяха малко необичайни, се виждаше, че са чисти.

— Как се казвате, милейди? — запита Данте.

Това беше нещо, което Есме не би му казала за нищо на света.

— Името ми не е ваша работа.

— Искам да знам името на жените, които целувам, но при вас ще направя изключение.

— Защо го правите? — прошепна тя.

Не можеше да говори, камо ли да мисли. Миризмата му, чувственият му глас, тъмните му, замислени очи — цялата тази смъртоносна комбинация превръщаше коленете й в желе. Как можеше този циганин да й въздейства така, както никой друг мъж досега? Не можеше да понася Калвин да я докосва, нито пък друг от познатите й мъже.

Циганинът сведе глава.

— Ще ви целуна, защото искам. Никога ли не ви се е приисквало да направите нещо, което не бива да правите?

Езикът й облиза устните й. Стори й се, че го чува да изохква, но реши да не обръща внимание.

— Не, никога.

Топлината на огромното му тяло я заливаше като висока вълна. Това чувство не й хареса. Тогава способността й да мисли изчезна, когато устата на циганина плени нейната. Не просто я плени, а я погълна. Никой никога не я беше целувал така дълбоко. Никога не се беше чувствала така безпомощна, така завладяна, така… възбудена.

Езикът му напираше срещу затворените й устни. Устата й несъзнателно се отвори пред настоятелния му език. Тя искаше да почувства отвращение, но реакцията й беше изненадано удоволствие. Целувката на циганина не беше това, което беше очаквала. Тя нямаше особен опит, но инстинктивно разбираше, че циганинът е извънредно опитен. Мъж, който се беше наслаждавал на много любовници. Тази мисъл разтърси Есме и я върна към действителността. Ако някой я видеше с този циганин, обществото щеше да се отрече от нея.

Гневна червенина изби по бузите й. Как смееше той да я третира като някаква лека жена? Тя беше дама, дъщеря на граф. Заслужаваше уважение, особено от циганин… особено от циганин. Тя го отблъсна й се изтръгна от прегръдката му. Гневът извираше от нея в непрестанни вълни.

Вълнение пробяга през Данте, последвано от мигновена възбуда. Всяка разгневена жена го възбуждаше, но тази жена беше великолепна в яростта си. Виолетовите й очи буквално димяха от презрение, гневна червенина обагряше алабастровата й кожа, а малката й, заострена брадичка беше вдигната предизвикателно. Макар Данте да беше имал много любовници, и циганки, и гаджи, той веднага разбра, че иска тази тайнствена жена в леглото си. За съжаление, презрението, което четеше в изражението на лицето й, охлади възбудата му. Никога в живота си не беше насилвал жена, те сами идваха в леглото му и винаги бяха готови за него.

— Може да съм си навлякъл гнева ви, милейди, но не заслужавам презрението ви. Няма да ви безпокоя повече.

Изобразявайки подигравателен поклон, той се обърна и се отдалечи. Сложила пръст на устните си, Есме го наблюдаваше как си отива. Никой мъж досега не се беше отнесъл с нея с такова неуважение. Трябваше да каже на лорд Хотърн и да го остави да се оправя с циганина. Но какво би могъл да направи негова светлост? Циганите живееха по собствени правила. Винаги й бяха казвали, че те са крадци и джебчии, техните жени бяха неморални и лишени от скромност. Погледът й проследи отдалечаващия се гръб на Данте. Поне един от техните мъже беше женкар.

Есме реши, че е време да си тръгне оттук. Но пътят й беше препречен от мъжа, когото се беше опитала да избегне.

— Значи тук си се скрила.

Тя преглътна един стон. Калвин Лонсдейл беше последният човек, когото искаше да види.

— Просто исках да остана сама за няколко минути.

— Чичо ти ме прати да те намеря.

— Тъкмо щях да се върна на тържеството. Циганите тръгнаха ли си вече?

— Сега си прибират нещата. Всички влизат вътре за танците. Първият танц е мой.

— Наистина не ми се танцува.

Калвин присви тънките си устни, което промени донякъде приятните му черти в маска на неодобрение.

— Чичо ти ще се ядоса, ако не те види да танцуваш с мене. В края на краищата, аз съм твоят годеник.

— Още не, Калвин, и може би никога. Чичо отдавна не ми е говорил за годеж.

— Чичо ти иска да те види добре омъжена. Ще стана маркиз Алстън, след като моят вуйчо почине. Бракът между нас двамата е именно това, което винаги са искали чичо ми и баща ти.

— Още не си лорд Алстън. Вуйчо ти е в превъзходно здраве.

— Той е стар — напомни й Калвин.

Хвана я за лакътя и я поведе по пътеката. Годеникът не беше висок, двамата бяха почти на една височина. Не беше и мускулест. Есме подозираше, че си слага подплънки на раменете и на някои други части от анатомията си, за да изглежда по-мъжествен, отколкото е. В сравнение с циганина Калвин беше незначителен мъж с незабележими пропорции.

Есме не го искаше. Ако не можеше да се омъжи по любов, изобщо нямаше да се омъжи. Когато станеше на двадесет и пет години, щеше да поиска наследството си и да се занимава със собствения си живот. Тя вярваше, че любовта съществува, защото я беше видяла у родителите си. За съжаление, те бяха починали рано, затова леля й и чичо й бяха станали нейни настойници.

След смъртта на леля й чичо Даниел беше станал единственият й настойник. Есме знаеше, че чичо й я обича, но си пожелаваше той да не беше настоявал толкова много да я види задомена с блестящ брак.

Мълчанието на Есме като че ли разпалваше гнева на Калвин.

— Есме, какво ми има, че не ме харесваш?

Тя спря внезапно и го накара също да спре.

— Обичаш ли ме, Калвин?

— Да те обичам ли? Това пък откъде ти хрумна? Ние сме равни по ранг и трябва добре да се разбираме.

Тя тръгна отново по пътеката. Не искаше просто да се разбира със съпруга си. Искаше да го обича. Никога не би могла да обикне Калвин. Не бяха един за друг. Нямаха нищо общо. Освен че беше слаб, той играеше хазарт и харчеше пари, с които не разполагаше. Тези черти нямаше как да й харесват. Беше чула, че е толкова задлъжнял, че щеше да му трябва половината състояние на вуйчо му, за да избегне затвора за длъжници. Харчеше, защото предполагаше, че ще наследи титлата маркиз Алстън, въпреки че маркизът беше жив и здрав и нямаше изгледи скоро да умре.

Есме беше странно разочарована, когато стигнаха до къщата и се оказа, че циганите са си тръгнали и всички се събират вътре за танците. Добре, помисли тя. Нямаше нужда да види циганина, за да си спомни колко нахален и арогантен беше той. Ако никога повече не го видеше, още по-добре.

Данте се върна при катуна заедно с танцьорите, дядо си и баба си. Малката група образуваше шумна и весела процесия. Довечера щеше да има празник с песни и танци, с много пиене, а след това мъжете щяха да си изберат жени и да потърсят други удоволствия.

Когато стигнаха до лагера, Данте отведе коня си в ограждението, където държеше конете, които обяздваше и продаваше на селските панаири. Това беше занимание, което много му харесваше. Парите от продажбата на конете щяха да помогнат на дядо му и баба му да изкарат зимата, чак до следващия пролетен панаир. Шандор се присъедини към него в ограждението.

— Къде изчезна следобеда? — запита той. — Лорета каза, че те е видяла да се отдалечаваш, докато е танцувала.

Данте сви рамене, спомняйки си с наслада за целувката, която беше откраднал от английската благородничка. Щеше пак да я целуне, само да не беше това нейно явно презрение. Никой мъж или жена, които се отнасяха с презрение към него, не си струваха да се занимава с тях. Но, господи, тя беше възхитителна. Възхитителна и забранена.

— Имах нужда да се пораздвижа и реших да се поогледам наоколо — обясни Данте.

— Изглеждаше ми неспокоен. Дори Карлота забеляза колко си неспокоен. Добре ли си? Ти като че ли харесваше Лорета. Може би трябва да се ожениш за нея.

Данте се изсмя презрително.

— Лорета харесва много мъже. Аз съм само един от тях. Не се страхувай, дядо, когато намеря жена, която ми харесва, ще се оженя.

Шандор се ухили и отпуснатата кожа покрай очите му се набръчка.

— Това казвах и аз на Карлота. Но тя иска да поеме в ръцете си твоето дете, преди да умре.

— Вие с баба имате още много години пред себе си, дядо. След като продам конете си на Бедфордския панаир, смятам да купя малка вила, където можете да се установите. Скитането е за млади хора.

— Не мога да живея като гаджо. Знаеш, че не е разумно да ми предлагаш такива неща, Данте. Аз съм ром и се гордея с това. Ще умра така, както съм живял, във фургона си. Ще вечеряш ли днес с нас?

— Не съм ли вечерял винаги с вас? Харесва ми как готви баба, затова не ми се иска сам да си готвя.

Шандор кимна и каза:

— Радвам се, че Лорета не е жената, с която искаш да прекараш живота си. Тя ще те съсипе.

Данте се разсмя и за един кратък момент мрачното изражение на очите му се проясни.

— Лорета твърде много обича мъжете, за да остане вярна на един, дядо. Не искам такава жена. Когато сложа детето си в ръцете на баба, искам да съм сигурен, че е мое.

Шандор се отдалечи усмихнат. Данте обърна вниманието си към конете. Те бяха неговата гордост и радост, глезеше ги и никога не се уморяваше да ги чеше. Три от кобилите му се бяха ожребили тази година и поколението обещаваше да бъде също така красиво като родителите си.

— Конете ти са по-важни от мене.

Данте погледна през рамо към Лорета и се усмихна.

— Не е точно така — подразни я той.

Свивайки червените си устни, младата циганка тропна с крак.

— Ти си невъзможен, Данте. Не се интересуваш от мене след всичко, което съм ти дала. Знаеш, че те предпочитам пред всичките си други любовници. Да дойда ли във фургона ти тази нощ?

— Не тази нощ, Лорета. Имам други планове.

Очите й блеснаха от ярост.

— Ще идеш да се видиш с някоя от тях. Как можеш да се любиш с тия белезникави гаджи?

— Казал ли съм, че отивам на среща с жена?

— Няма нужда. Не съм глуха. Чух ги да се хвалят пред приятелките си с красивия си любовник циганин, докато им танцувах. Знам, че ти си този любовник, за когото говорят.

— Признавам, че не си единствената, която харесвам, знам и че не се ограничаваш само с мене. Нека нещата останат така, Лорета. Сега, ако ме извиниш, Карлота ще се сърди, ако закъснея за вечеря.

Лорета си тръгна сърдита, нарочно спирайки, за да пофлиртува с Роло, един от приятелите на Данте. Той не почувства никаква ревност, когато двамата изчезнаха във фургона на Роло.

Данте пак провери жребчетата си, преди да се присъедини към Шандор и Карлота. Седна на един пън и прие паница задушено, което беше къкрило на огъня почти целия следобед. Започна да се храни с апетит, наслаждавайки се на гозбата на Карлота. Всичките му апетити бяха завидни. Току-що беше изял последната хапка хляб със сос, когато един мъж влезе на кон в лагера.

Данте веднага зае отбранителна позиция, ставайки, за да посрещне непознатия. Мъжът слезе от седлото. Когато Данте видя, че не носи оръжие, се успокои.

— Изгубихте ли се? — запита Шандор. — С какво можем да ви помогнем?

— Казвам се Тревър Дънст. Търся Шандор и съпругата му Карлота.

Данте замръзна.

— Какво искате от тях? Не са направили нищо лошо.

— Не искам да им сторя нищо лошо — поясни Дънст. — Просто искам да им задам няколко въпроса за внука им Данте.

Шандор избута Данте настрана.

— Какво е направил?

— Нищо, което да ми е известно. Неговият благодетел ми плати, за да го намеря.

Данте пристъпи напред.

— Не търсете повече. Аз съм Данте. За кого работите и какво иска той от мене?

— Нае ме дядо ви, маркиз Алстън. Иска да ви види.

Устните на Данте се извиха презрително.

— Нямам желание да се виждам с този човек.

— Може би трябва да поразмислиш, Данте — намеси се Карлота.

— Защо? Той се срамуваше от мене. Ти и дядо ми сте единствените роднини, които искам да познавам.

— Това ли да кажа на маркиза? — запита Дънст. — Той няма търпение да ви види и да говори с вас.

— Не искам…

— Може би трябва да отидеш, Данте — посъветва го Шандор. — Няма да ти навреди да го изслушаш. Той плати за образованието ти.

— Образование, което не съм искал, нито ми е било нужно — намръщи се Данте. — В училище страняха от мене. Синовете на богаташите ми се присмиваха, защото съм циганин. Мразеха ме, както и аз ги ненавиждах.

— Но ти се учеше — осмели се Карлота.

— Да, учех се как да бъда джентълмен, колкото и да ми е безполезно. Аз съм ром и винаги ще си остана такъв.

Шандор и Карлота размениха многозначителни погледи.

— И двамата мислим, че трябва да разбереш какво иска маркизът — посъветва го Шандор. — Той сигурно си има причина, за да те потърси.

Упоритата природа на Данте отново взе връх.

— Не искам да имам нищо общо с този човек.

— Не сме далече от Алстън Парк, какво може да ти навреди? — настоя Карлота. — Катунът ще пътува заедно с тебе и ще се установим на лагер в ливадата близо до имението на Негова светлост.

Данте реши, че дядо му и баба му искат той да отговори на молбата на маркиза, но нямаше да му бъде лесно да се изправи лице в лице с мъжа, който беше отрекъл съществуванието му. Той презираше благородния си баща и също толкова благородния си дядо. Баща му не се интересуваше от него. През всичките си двадесет и осем години Данте не го беше видял нито веднъж и не беше чул нищо за него. В ума му съществуваха само Шандор и Карлота, единственото семейство, от което имаше нужда.

— Мисля, че би трябвало да отидеш при маркиза — каза Шандор.

— Имам чувството, че става дума за нещо важно.

— Този човек не означава нищо за мене — изръмжа Данте. — Но заради вас ще се срещна с него. Ако не поради друга причина, само за да му кажа какво мисля за него.

2

Данте виждаше покрива на къщата в имението на лорд Алстън, застанал на ливадата, където беше лагерувал катунът. Беше помогнал на баба си и дядо си да устроят лагера, убивайки колкото може повече време преди часа, в който трябваше да отиде при лорда. Мисълта за благородния му дядо накара устните на Данте да се извият в презрителна усмивка. Той се гордееше, че е ром и не зависи от парите на маркиза. Данте ценеше независимостта си, наслаждавайки се на един начин на живот, необременен от правилата на обществото. Беше свободен да ходи, където си поиска и да прави каквото му хрумне.

Макар че се беше съгласил да се срещне с маркиза, той смяташе посещението да бъде кратко.

— Време е да тръгваш, Данте — каза Шандор, когато видя, че внукът му се колебае. — Негова светлост те чака. Сигурен съм, че господин Дънст го е осведомил, че всеки момент ще пристигнеш.

— Много добре, дядо, но мога да те уверя, че посещението ще бъде кратко. Не се интересувам от нищо, което маркизът би могъл да ми каже.

— Може би баща ти иска да те види. Не те е виждал, нали знаеш.

Един мускул трепна на челюстта на Данте.

— Знам. Това е една от причините, поради които нямам желание да виждам нито благородния си родител, нито пък дядо си.

Карлота цъкна с език.

— Отнеси се с уважение към маркиза, Данте, както се отнасяш с нас.

— Ще се опитам да го запомня, бабо.

Данте избра от жребците си един красив кон на име Кондор, с който да отиде при маркиз Алстън. По време на краткото пътуване той се питаше защо ли един човек, който в миналото не беше показал никакво желание да се запознае с него, сега иска да го види.

Отърсвайки се от странното усещане, което присвиваше стомаха му, Данте подкара Кондор по оградената с дървета алея, водеща към внушителната порта на имението Алстън. В ума му се мярна неясната мисъл дали ще го насочат към входа за слугите и реши да си тръгне, ако стане така.

Младежът слезе от коня. Едно момче веднага дотича да вземе юздите.

— Няма да остана дълго — каза Данте, когато момчето поведе Кондор към конюшнята.

Уверен в способността си да отстоява собствените си позиции, Данте се изкачи по стълбите и рязко почука на вратата. Отвори му възрастен мъж, облечен в строга черна ливрея. Стойката му беше толкова изправена и вдървена, че Данте се побоя да не би мъжът да се килне назад. Пронизителните сини очи на иконома се спряха на циганските дрехи на Данте, а след това и на лицето му. Той се усмихна, но не каза нищо, докато отваряше вратата, за да може Данте да влезе.

— Дойдох да се срещна с моя… с маркиза — каза Данте.

— Почакайте тук, милорд. Ще му кажа, че сте пристигнали.

Изненаданият Данте изгледа втренчено иконома. Защо се обръщаше към него с тази титла? Докато мислеше над тази странна случка, той се огледа наоколо. Преддверието беше обширно, целият му фургон би могъл да се помести в това изящно помещение. Той и преди беше влизал в домовете на гаджите, но замъкът на маркиза беше наистина великолепен.

Мраморните колони, изящните статуи, внушителният полилей и белите плочки на пода говореха красноречиво за богатството на маркиза.

— Негова светлост ще ви приеме сега. Моля, последвайте ме, милорд.

— Титлата, която ми давате, е неуместна — възрази Данте.

— Както кажете, милорд — отвърна икономът.

Младежът вдигна рамене и последва мъжа по един къс коридор. Икономът спря пред една отворена врата и се дръпна, за да го пропусне да влезе.

— Влез, Данте — чу се глас отвътре.

Той огледа бързо стаята — кабинет, както предположи, и то удобен — и погледът му се спря на мъжа, седнал зад бюрото. Маркизът се изправи, Данте беше поразен от височината и благородния му изглед, но не чак дотам, че да прости на този човек, задето го е пренебрегвал цели двадесет и осем години.

Данте се приближи към бюрото. И каза без никакъв увод:

— Какво всъщност искате от мене?

Маркизът като че ли не се стресна от резкостта му.

— Изглеждаш точно така, както си те представях. — В гласа му се промъкна лека тъга. — Виждам баща ти в твое лице.

Данте се засмя презрително.

— Мъжът, който ми е дал живот, не представлява нищо за мене. Аз съм ром.

— Седни — нареди Алстън. — Ние с тебе имаме много да си говорим.

Данте го изгледа свирепо.

— Не мога да си представя какво имаме да обсъждаме. Аз съм на двадесет и осем години. Ако бяхте искали да ме намерите, щяхте да го направите досега. Очевидно баща ми не е имал желание да намери сина, когото една циганка му е родила. Доколкото ми е известно, никога не е потърсил майка ми след моето раждане. Никога не съм молил да ме признае, съвсем не, но той би могъл да ме намери, ако искаше.

Алстън отвърна на намръщения му поглед.

— Баща ти не узна за тебе. Не съм му казвал.

Неверието на Данте беше осезаемо.

— Как да не е знаел, че циганката, която му е била любовница, е заченала дете от него? Майка ми е умряла, когато ме е родила — знаете ли това?

— Аз знаех, но Александър не знаеше. Ако беше разбрал за тебе, нямаше да се ожени за жената, която избрах за него. Наистина беше привързан към майка ти. Когато дядо ти и баба ти ми казаха, че дъщеря им носи дете от Александър, аз взех решение, за което после много пъти съжалявах. Не казах на сина си за тебе. Казах му, че ще го лиша от наследство, ако отново се срещне с майка ти. Той ме послуша, но не беше доволен от ултиматума ми. Бракът, който му уредих, не беше добър. Той и съпругата му живееха разделени.

— Къде е баща ми? Той още ли не знае, че съществувам?

— Алекс умря без наследници преди десет години, сърцето му не издържа. Тогава ти беше в училището. След като го напусна, загубих следите ти, но много се гордеех с успехите ти.

— Не ви ли казваха, че бях постоянно обиждан и оскърбяван от почти всички мои съученици? Бях циганин, нали разбирате, недостоен за уважението им.

Алстън кимна.

— Чувах, но ти намери там един-двама приятели и се дипломира блестящо.

Това беше напълно вярно. Виконт Джейсън Брукуърт и младият граф Карстеърс се бяха сприятелили с него.

— Така беше и понеже бях оставен сам на себе си, имах много време да уча.

— Чувах, че си бил много популярен сред жените.

Това беше поредната ябълка на раздора с неговите съученици.

— За какво е всичко това? Вече не съм ученик.

Алстън се облегна назад и скръсти ръце.

— Когато Алекс умря без наследници, моят племенник, виконт Лонсдейл, стана първият кандидат за мой наследник:

Данте нямаше представа какво цели Алстън.

— Щастливец. Поздравявам го.

— Ако го познаваше, нямаше да кажеш това. Калвин е отчаян комарджия, не е достоен за моето доверие или за титлата ми. Когато дойде на гости, оставам с впечатлението, че няма търпение да се озова в гроба. Понякога си мисля, че би искал да ускори края ми.

Данте не каза нищо, чакайки дядо му да стигне до съществената част.

Алстън се вгледа втренчено в очите на младежа, без да отмества поглед.

— Ти си честен мъж, Данте.

Изуменият младеж запита:

— Откъде знаете?

— Имам си начини да узнавам това, което ме интересува. Имаш ли пари, всичко е възможно. Наредих внимателно да проучат семейството ти, преди Дънст да ви намери.

Гняв избликна от черните очи на Данте. Той понечи да стане. Но Алстън повелително му махна да си седне.

— Седни, Данте. Не искам да навредя на Шандор и Карлота. Те се справиха чудесно с възпитанието ти и уважиха желанието ми да те пратят в университета.

Данте се отпусна на стола си.

— Може би трябва да ми кажете какво искате от мене.

Алстън въздъхна, пое си дълбоко дъх и каза:

— Признах те за свой внук и съдът го одобри. Всички документи са в ред. Сега ти си моят законен наследник.

Данте скочи на крака.

— Какво! Защо ще правите такова нещо?

— Защото съм убеден, че ти ще бъдеш по-добър маркиз от моя племенник.

— Аз съм ром. Не искам да имам нищо общо с вас и такива като вас.

— Ти имаш предубеждения към хората като мене, както съучениците ти срещу тебе. Ром или не, ти си моят наследник.

— Какво мисли вашият племенник за това? Подозирам, че не е доволен от решението ви. Не по-доволен, отколкото съм аз сега.

— Още не съм му казал. Той мисли, че е единственият ми наследник.

Данте избухна в гръмогласен смях. Макар че беше замаян от разкритията, не можа да се въздържи да не се засмее на абсурдното понятие, че ще стане маркиз след смъртта на Алстън.

— Простете, милорд, но намирам шегата ви доста забавна.

— Това не е никаква шега, Данте. Всичко приключи. Сега ти си виконт Данте Ноулз. Това беше титлата на баща ти. Когато умра, ще станеш маркиз Алстън. Съдът одобри петицията ми, имам и документи, потвърждаващи новото ти положение в живота. Имаш и собствено имение, и богатство, което съм събрал на твое име.

— Не искам нищо от това.

— Дали ще приемеш или не, това си е твое решение. Парите си остават твои.

Алстън извади два документа от чекмеджето на бюрото си, запечатани с внушителни печати. Подаде единия на Данте.

— Този документ е свидетелство, че те припознавам като свой внук и признавам правата ти над моята титла, имущество и богатство. А това — продължи той, подавайки му втория документ, — е копие от завещанието ми. Ако го прочетеш, ще видиш, че ти си моят законен наследник. Дръж тези документи у себе си, защото единственото друго копие е у моя адвокат.

Данте погледна с отвращение документите в ръцете си.

— Защо ми ги давате?

— Понеже са твои. Пази ги, Данте. Някой ден може да имаш нужда от тях.

Възрастният мъж се подсмихна.

„Може би ще оставя Калвин да открие, че не е моят наследник, едва след смъртта ми. Много жалко, че няма да съм тук, за да видя реакцията му.“

Данте подхвърли документите на писалището.

— Отказвам тази чест, милорд. Позволете на вашия племенник да ви наследи. Някога ме отхвърлихте, сега аз се отричам от вас.

Алстън стана и излезе иззад бюрото. За първи път Данте осъзна колко крехък е старецът въпреки солидната си външност. Маркизът сигурно беше на около седемдесет години. Разочарованието накара лицето му да се смъкне и на Данте почти му дожаля за него. Почти.

— Много пъти съжалявах за постъпката си — каза Алстън. — Но знаех, че ще си по-добре при Шандор и Карлота. Синът ми се ожени и се надявах, че ще има законно потомство, знаех, че съпругата му никога няма да те приеме в дома си. Клер донесе голямо богатство в семейството, направих това, което смятах, че е правилно. Когато Алекс почина, моите надежди за наследници умряха с него. Ти си единствената ми надежда за бъдещето. Носиш моята кръв във вените си.

— Съжалявам — каза Данте, отстъпвайки. — Не мога да приема вашата щедрост. Сбогом, милорд.

Алстън като че ли се смали преди очите на младежа.

— Не трябва да решаваш сега, Данте. Не смятам скоро да умирам. — Той взе документите и му ги подаде. — Вземи ги със себе си. Обсъди ги с Шандор и Карлота. Те са практични хора, нека те ръководят. Няма значение къде си или какво правиш, сега носиш титлата виконт. Ще дойдеш ли отново, след като помислиш върху нашия разговор? Знам, че това ти дойде като шок, но се моля да намериш в сърцето си прошка за греховете на един старец.

Шок едва ли беше точната дума, за да се опишат чувствата на Данте. Той не искаше да бъде виконт. Не искаше и да харесва дядо си, но не би могъл да отрече, че кръвта на Алстън течеше във вените му. Колкото до прошката, би могло да стане след много време. Той взе документите и ги пъхна в пояса си.

— Ще помисля над всичко, което казахте и което сте направили за моето бъдеще, но това няма да има особено значение. Вие игнорирахте моето съществувание години наред. Нямам желание да приемам каквото и да било от вас сега.

— Няма значение, ти си виконт — изрече простичко Алстън. — Не е необходимо да го приемаш.

Трудно беше на Данте да прояви ентусиазъм. Маркизът би могъл да му даде целия свят, но това не би могло да компенсира дългогодишната липса на интерес към съществуванието му.

— Ще дойдеш ли пак, Данте? Аз… бих искал да те видя отново. Иска ми се да се настаниш в имението Алстън и да научиш нещо повече за интересите и инвестициите ми. Голяма отговорност ти възлагам, като те обявявам за свой наследник.

Данте отказа да се ангажира по един или друг начин.

— Довиждане, милорд.

— Няма ли да ме наречеш дядо? Ако го чуя поне веднъж, това ще стопли старото ми сърце.

Данте спря пред вратата. Какво щеше да му струва да нарече стареца „дядо“?

— Довиждане, дядо.

Усмивката на Алстън беше искрена.

— Грейсън ще те изпрати.

Вратата се отвори незабавно.

— Насам, милорд — каза Грейсън.

Конярчето чакаше пред предната врата с коня на Данте. Той се качи бързо и се отдалечи от имението Алстън. Само трябваше да погледне през рамо към великолепната къща и всичко наоколо, за да разбере, че не иска нищо от това. Нямаше желание да живее така, както го изискваха титлата и богатството.

Шандор и Карлота го очакваха, когато се върна в лагера. Въпросите в очите им изискваха обяснение и макар че на Данте не му се говореше за посещението при лорд Алстън, дядо му и баба му заслужаваха да знаят какво се беше случило.

Данте разседла Кондор и го прибра в заграждението за добитъка, преди да се присъедини към единствените двама души на света, които наистина обичаше. Беше време за обяд, Шандор беше хванал два заека, беше ги одрал и ги печеше на огъня, докато Карлота обръщаше картофите над жаравата. Двамата погледнаха очаквателно към Данте.

Той се отпусна на една скамейка, не знаейки как да започне. Какво щяха да си помислят дядо му и баба му за щедростта на лорд Алстън? Щяха ли да я сметнат за бреме, каквото беше за него, или за благословия?

Шандор вдигна поглед от зайците.

— Как беше посещението?

— Не както очаквах.

Карлота го изгледа остро.

— Маркизът не беше ли доволен, че те вижда?

— Като че ли искрено се зарадва — изрече полека Данте. Извади документите от пояса си и ги разстла на коленете си. Понеже знаеше, че дядо му и баба му не можеха да четат, той добави: — Може би посещението ще ви стане по-ясно, ако ви прочета тези документи.

Шандор и Карлота го загледаха внимателно. Когато Данте прочете и двата документа, израженията на лицата им издаваха смайване.

— Нямам намерение да приема — каза Данте. — Не дължа нищо на маркиза. Титлата и богатството му да вървят по дяволите, не ме интересува.

Мълчанието беше смущаващо.

— Е, няма ли да кажете нещо? — запита той.

Шандор се прокашля.

— Правиш огромна грешка, момчето ми. Ти си ми по-скъп и от собствения ми живот и никога не бих ти казал да направиш нещо, което е противно на убежденията ти, но ти си роден за тази чест. Защо според тебе негова светлост се грижеше за образованието ти?

— Четох по дланта ти, гледах в кристалната топка и по звездите — изрече напевно Карлота. — Всички те предсказаха бъдеще, много по-голямо, отколкото би намерил в скромния ни катун. Навремето не разбирах какво означават знаците, но сега разбирам.

— Искате да се радвам на това? Този човек отричаше самото ми съществувание, бабо.

— Не, Данте, не е така. Той те даде на нас да те възпитаме. Нима сме ти били лоши родители? Съжаляваш ли за решението на негова светлост да те остави ние да те възпитаме?

— Не, в никакъв случай!

— Тогава може би всичко е било за добро — продължи Карлота. — Ти си най-щастливият човек на света.

— Какво каза на маркиза? — запита Шандор.

— Казах му, че не искам титла.

— А той какво отговори?

Данте вдигна рамене.

— Каза, че всичко е мое, независимо дали ще го приема или не.

— Не спомена нищо за баща си — поде Карлота. — Защо той и децата му не са наследниците на маркиза?

— Баща ми умрял преди десет години без наследници.

— А, това обяснява много неща.

— Лорд Алстън каза, че следял напредъка ми, преди да напусна университета, и загубил следите ми. Едва когато разбрал, че на племенника му не може да се разчита, решил да ме направи свой наследник вместо лорд Лонсдейл.

Последните думи бяха изречени с презрителна усмивка.

— Тези документи ми изглеждат истински — изрече Шандор, като ги вдигна, за да погледне отблизо печатите.

— Така е. Но независимо какво мисля, сега съм виконт Ноулз, наследник на една от най-уважаваните титли в областта. — И той се засмя. — Виждате ли сега защо не мога да претендирам за такава чест? Ще бъда оклеветен и очернен от доброто общество. Аз съм ром, най-презреният от всички.

— Страхуваш ли се? — запита Шандор.

— Да се страхувам ли? Вие ме познавате много добре не се боя от никого.

— Срамуваш се от наследството си — обвини го Карлота. — Не сме ли те учили да се гордееш, че си такъв, какъвто си?

— Наистина, бабо. Гордея се, че съм този, който съм, и още повече се гордея с тебе и с дядо. Затова не искам да се разделя с вас и да поема бремето, което лорд Алстън ми възлага. Вие имате нужда от мене повече, отколкото той. Освен това Алстън има още много години живот. Ще реша, когато дойде този ден, но не преди това. Колкото до високата ми титла, никой не знае за нея, освен вас. Смятам това да си остане така.

Шандор го потупа по рамото.

— Точно така, Данте. Когато дойде време, знам, че ще вземеш правилното решение.

— Дядо ти научи, че утре има панаир в Бедфорд Комънс. Всички в катуна искат да отидат там. Не искат да пропуснат възможността да спечелят още малко пари, преди да дойде зимата. Аз ще предсказвам бъдещето, а ти можеш да продадеш някой и друг кон.

— Няма нужда да ходите, ако не искате — каза Данте. — Имам достатъчно спестени пари, за да се грижа за вас през зимата и след това.

— Знам, Данте, но искам да отида, а ти имаш нужда нещо да те разсее от всичко, което се случи.

— Много добре, бабо, всички ще отидем утре на панаира.

На следващата сутрин Данте стана след една безсънна нощ. Отговорността, която лорд Алстън беше му възложил, му тежеше много. Дори парите, свързани с новата титла, не го изкушаваха. Той имаше всичко, което му беше необходимо — неща, които парите не биха могли да купят.

Времето обещаваше да бъде слънчево и ясно, когато Данте излезе от фургона си малко след зазоряване. Закуси с Шандор и Карлота, а после им помогна да вдигнат лагера.

— Ще ти помогна да привържеш конете към фургоните — каза Шандор. — Роло и Питър подготвят кобилите и жребчетата, за да ги отведат в Бедфорд Комънс. Те са много хубави, Данте, и би трябвало да привлекат вниманието на хората.

Когато конете бяха привързани към неговия и към ярко боядисания фургон на дядо му и баба му, Данте се погрижи за собствените си коне. Питър и Роло, двамата му най-добри приятели, ги държаха здраво. Данте беше разпродал повечето от конете си това лято, като си беше оставил само пет кобили, един жребец, когото смяташе да задържи заедно с две кобили, и три млади жребчета. Жребецът му създаваше най-много безпокойства, но беше от добра порода и на Данте не му се искаше да се раздели с него.

Един по един фургоните напуснаха лагера. Данте остана най-отзад с конете си. Не бяха далече от Бедфорд и фургоните стигнаха там точно когато продавачите разполагаха сергиите си. Не им стана приятно, когато видяха циганския керван да се насочва към тях, но не можеха да направят нищо. Освен това, както забеляза един продавач, живописните цигани привличаха повече купувачи.

Данте намери място малко по-далече от сергиите и разположи там конете си. Недалече от него Карлота седна на стъпалата на фургона, където щеше да предсказва бъдещето.

Нямайки търпение да види всичко, което панаирът предлагаше, Есме дръпна камериерката си към сергиите. Не беше ходила на панаир от миналото лято, а обичаше суетнята на хората и вълнението. Надяваше се да има танцуваща мечка, както беше видяла на панаира близо до Лондон миналата година.

— Побързай, Джейн, панаирът ще свърши, преди да отидем.

Камериерката на Есме се втренчи в небето с леко недоверие в сините си очи.

— Вижте небето, милейди. Преди малко беше синьо, а сега се събират облаци.

— Много се тревожиш, Джейн. Побързай, не искам да пропусна нищо.

— Ще вървя колкото мога по-бързо, но не мога да тичам, милейди — пъхтеше Джейн. — Дамите не тичат, те се носят.

Есме едва не се изсмя на упрека на Джейн. Тя й беше камериерка и приятелка, откакто се помнеше, и я беше научила на много неща за етикета и приличието, но в такива моменти съветите й не хващаха място.

Есме знаеше, че ако чичо й беше у дома, щеше да настоява някой лакей да ги придружи, но той беше отишъл до Лондон за няколко дни, оставяйки я сама.

Тя също би могла да отиде в Лондон с чичо си, но беше предпочела провинциалния живот пред големия град. Знаеше, че щом отиде в Лондон за сезона, ще я завъртят непрестанни балове и музикални вечеринки. Не ги обичаше много, но се примиряваше заради чичо си.

Есме чу музика и се забърза. Възбуда пробяга през тялото й. Гледките, звуците, възхитителната миризма на пай с месо и други изкусителни ястия я накараха да плесне с ръце в прилив на радост. Не знаеше къде да отиде и къде най-напред да погледне.

— О, вижте, милейди, има танцуваща мечка! — извика Джейн.

Те си пробиха път през тълпата към мястото, където танцуваше мечката. Погледаха малко, и после тръгнаха към другите сергии, предлагащи най-различни стоки. Есме спря, за да купи две виолетови панделки за себе си и една жълта за Джейн.

— Ще вали — изтъкна Джейн. — Може би трябва да си ходим. Пътят до имението на чичо ви е дълъг.

Но на Есме й беше твърде забавно, за да си тръгне точно сега. Тя погледна нагоре към небето и махна пренебрежително при вида на тъмните облаци, които се събираха над главите им.

— Няма да завали скоро, Джейн. О, виж, гадателка! Искаш ли да ни предскажат бъдещето?

— О, не. Не смея.

— Хайде, не бъди глупава — каза Есме, дръпвайки Джейн към приветливо украсения фургон.

Една възрастна жена с блещукащи черни очи, сребриста коса и набръчкано златисто лице седеше на стъпалата. Съсухрен стар мъж стоеше наблизо, възхвалявайки на висок глас уменията на жената.

Есме разпозна двамата цигани от празненството на лорд Хотърн и веднага пред очите й изникна образът на дръзкия младеж, който се беше осмелил да я целуне в беседката. Докосна устните си, спомняйки си начина, по който я беше накарала да се почувства тази смела целувка. Тръпка на виновна наслада се плъзна по гърба й, докато се оглеждаше крадешком наоколо. Дали мъжът, за когото се осмеляваше да мечтае, беше тук? Надяваше се да не е.

Есме знаеше, че не би могла отново да се срещне с него, не и след начина, по който беше реагирала на целувката му. Мечтателното изражение направи погледа й тъмновиолетов. Никой мъж не беше я карал да се чувства така, както този циганин, и тя се обвиняваше, че се е поддала на грубоватия му чар и красивото му лице. Приятелите й щяха да се ужасят, ако узнаеха, че е била целуната от циганин.

Въпреки предубеждението си спрямо циганите Есме не видя нищо нередно в предсказването на бъдещето. Отпъждайки глупавите си мисли за красивия младеж, тя хвана Джейн за ръка и смело се приближи към циганския фургон.

— Бихме искали да ни предскажете бъдещето — каза Есме.

Карлота се изправи.

— Елате вътре, красива госпожо, и ще ви предскажа бъдещето.

— Ти върви първо, Джейн — каза Есме, изваждайки една монета, за да я даде на камериерката си. — Ще те чакам тук.

— О, не, милейди, не мога.

— Хайде, нямам нищо против да почакам.

Карлота поведе Джейн по стъпалата и я въведе във фургона, Есме й махна с ръка и отиде към близката сергия, за да разгледа какво продават. Беше толкова погълната от джунджуриите, които видя там, че не забеляза оредяващата тълпа и притъмнялото небе.

Трепна силно, когато една светкавица освети небето, а веднага след това се разнесе силен гръм. После небето се отвори. Дъждът, носен от вятъра, плисна сред дърветата, обливайки сергиите и всички, които не бяха имали благоразумието да си тръгнат, преди бурята да се развихри. Хората се пръснаха като овце, за да избягат от проливния дъжд.

Есме не знаеше къде да се скрие, накъде да тръгне. Тласкана от поривите на вятъра, бутана от нетърпеливите хора, които искаха час по-скоро да се озоват под сигурния си покрив, тя потърси най-близкото убежище.

Данте тичаше към фургона си, когато я видя. Позна я веднага по кичурите ръждивочервеникава коса, изплъзнали се от бонето й, съсипано от вятъра и дъжда. Тя беше измокрена до кости и изглеждаше изгубена сред тълпата, която отчаяно търсеше подслон. Един мъж я бутна, тя изгуби равновесие и едва не се спъна.

Данте незабавно смени посоката и започна да разблъсква хората, за да стигне до нея.

Грабна я на ръце и се затича под проливния дъжд към фургона си.

По-скоро изумена, отколкото уплашена, Есме ахна стреснато:

— Какво правите?

— Спасявам девойка, на която не й стига умът да избяга от дъжда.

— Чаках камериерката си.

Данте изтича по стъпалата, отвори вратата на фургона си и я внесе вътре.

— Къде е камериерката ви?

— Предсказват й бъдещето.

Той я остави да стъпи на пода.

— Тя е на сигурно място при Карлота и Шандор.

И затвори вратата, оставяйки бурята навън.

— Не мога да остана тук с вас — заяви Есме. — Репутацията ми ще бъде съсипана, ако ни видят заедно.

Данте погледна през прозореца към почти опустелия панаир.

— Кой ще ни види? Всичките ви нагиздени приятелки си тръгнаха, когато заваля. Трябваше да ги последвате.

Есме не обърна внимание на упрека му и отвори вратата. Вятърът я изтръгна от ръцете й. Данте мина покрай нея и я затвори.

— Май ще останете тук известно време.

Есме потрепери, обгръщайки раменете си.

— Студено ви е. Ще запаля печката.

Той коленичи, хвърли въглища в печката и след малко огънят пламна.

Есме се заоглежда наоколо, докато циганинът се занимаваше с огъня. Макар че пространството беше ограничено, не оставаше нито кътче неизползвано. Тя погледна към леглото и бързо извърна очи. Само като си помислеше за леглото и за циганина, това пораждаше в ума й всякакви греховни представи. Каквито никога не беше имала, преди да го срещне.

Данте се дръпна от печката и подкани дамата да пристъпи напред, за да се стопли. В мига, когато я погледна, съжали, че го е направил. Тънката й лятна рокля беше цялата мокра, прилепнала към пищните извивки на ханша, бедрата и гърдите й по извънредно възбуждащ начин. Тази бледа гаджа му въздействаше така, както Лорета и нейната неприкрита чувственост не можеха.

Искаше я.

Отчаяно я искаше.

Жаждата на Данте се разбунтува извън контрол. Ако не насочеше ума си в друга посока, знаеше, че ще постъпи безразсъдно. Никога не беше се натрапвал на жена и не възнамеряваше да го прави сега. Но нищо в неговия етичен кодекс не забраняваше да целуне жената или да я съблазни, за да я привлече в леглото си.

Грабвайки едно одеяло от леглото, Данте го уви около раменете на дамата. Далече от очите — далече от ума, това като че ли беше добро правило, поне докато страстта му не утихнеше.

— Това би трябвало да ви стопли — каза Данте. — Седнете, заедно ще изчакаме бурята да премине.

Есме седна предпазливо на ръба на леглото.

— Съжалявам, не разбрах как ви е името — поде Данте.

— Не съм ви го казвала.

Барабанящият по покрива дъжд и редките гръмотевици бяха единствените звуци, които се чуваха във фургона в следващите няколко напрегнати минути.

— Искате ли чаша чай? — предложи Данте, когато мълчанието между тях се проточи. — Не ми представлява никаква трудност.

Есме го погледна неуверено.

— Бих искала да пийна малко чай.

Данте сложи един бакърен съд на мангала, после бръкна в шкафа и извади оттам чайник и две чаши. Сложи малко чай в чайника и постави чашите на масичката. Когато водата кипна, той я сипа в чайника и зачака чаят да се запари.

— Наблизо ли живеете? — запита Данте, надявайки се да научи повече за тайнствената дама.

— Живея недалече оттук с чичо си — отвърна Есме.

— Ходите ли в Лондон?

Тя набръчка нос.

— Само когато трябва. Ние с чичо обикновено отиваме в Лондон за сезона.

— Омъжена ли сте?

Есме поклати глава.

— Не, но съм… почти сгодена.

Тъмните вежди на Данте се вдигнаха въпросително.

— Почти? — Той сипа чая и й подаде едната чаша. — Смятате ли да се омъжите за почти годеника си?

Хваната натясно от прекалено личните въпроси на циганина, Есме отговори:

— Не и ако мога да направя нещо по този въпрос.

Преди да каже нещо повече, отколкото възнамеряваше, тя стисна здраво устни. Не искаше циганинът да знае каквото и да било за нея. Ако някой изречеше името й заедно с неговото, тя щеше да умре от срам. А Калвин щеше да побеснее. Есме потисна една усмивка. Ако можеше да зърне лицето на Калвин, това щеше да си струва и най-ужасната клюка, която евентуално би последвала. Но не, тя не би могла да позволи името й да бъде свързвано с това на един циганин.

Данте забеляза играта на чувствата по изразителното лице на дамата и се запита какво ли й минава през ума.

— Говорите така, сякаш не изпитвате особено добри чувства към почти годеника си.

— Никога не съм казвала това — възрази разгорещено Есме. — Коя жена няма да иска да се омъжи за един бъдещ маркиз?

— Не бих могъл да отговоря на това — каза Данте. — Сигурно сте от благородно потекло, щом се жените за такъв високопоставен човек.

Есме пресуши чашата си и я остави на масата. Вече беше казала на циганина повече, отколкото възнамеряваше. Стана и отиде към прозореца.

— Трябва да си тръгвам.

Когато не чу никакъв отговор, тя се обърна, за да види какво прави циганинът, и го намери застанал зад нея, толкова близо, че чувстваше топлината, излъчваща се от тялото му.

— Застанали сте много близо — каза тя, опитвайки се да не допусне в гласа й да прозвучи паника.

Интимността на ситуацията я накара да се почувства неудобно. Макар че не се плашеше от циганина, тя изобщо не му вярваше. На циганите не можеше да се вярва.

— Не ме харесвате, нали? — запита Данте с нисък глас, който накара фините косъмчета на тила й да се изправят. — Мене ли не харесвате, или всички роми?

— Понеже не съм общувала с цигани, не мога да кажа.

— Лъжкиня — изрече тихо Данте. — Не помните ли целувката ни? Как да забравя?

— Не. Почти не си спомням да съм ви срещала.

— Не беше толкова отдавна. Забравихте ли беседката, където споделихме тази целувка?

Ярка червенина обля лицето й. Защо я дразнеше така?

— Припомняте ми тези неща само за да ме дразните. Предпочитам да забравя беседката и онова, което се случи там.

— Да ви припомня ли?

Обхващайки лицето й в дланите си, той наведе глава. Снишавайки устните си към нейните, й прошепна:

— Може би ще запомните тази целувка.

Дъхът му сгорещи устните й и тогава той ги плени със своите, разделяйки ги с език. Не беше честно нещо толкова топло и нежно като устните на този циганин да принадлежат на мъж, забранен за нея, помисли Есме.

Данте я привлече към себе си и телата им се притиснаха едно о друго. От гърдите до бедрата неговото тяло прилепваше към меките очертания на нейното. Той бе целият твърд и се втвърдяваше още повече там, на онова забранено място, за което тя не посмяваше да си помисли.

Езикът му срещна нейния. Вмъквайки се, излизайки и отново атакувайки. Есме се опита да сдържи физическите си реакции, но беше трудно. Можеше да забави бясно биещия си пулс, сърцето й би могло да влезе в нормалния си ритъм, но как да спре туптенето ниско в корема си или да охлади огъня в кръвта си?

Отхвърляйки всяка предпазливост, Есме се притисна към него. Въпреки че не беше редно, тя искаше целувката на циганина. След днешния ден нямаше никога повече да го види и животът й щеше да продължи така, както и преди да го беше срещнала. Циганите бяха скитници. Какви шансове имаше отново да го срещне?

Данте се откъсна от нея, държейки я на една ръка разстояние. Челото му се набръчка и тя разбра, че е прекрачила границата на приличието.

— Милейди, моля, кажете ми името си.

— Защо? За да ме откриете ли? Не мисля. — И тя го отблъсна. — Невъзможно! Не знам какво ми стана.

Усмивката му прогони мрака в погледа му.

— Бих искал да проникна във вас, ако ми позволите.

Есме го гледа втренчено няколко дълги минути, преди да разбере какво иска да й каже. Макар че не беше свикнала с думи със сексуален подтекст, тя не беше съвсем невежа в тези неща. Беше се възползвала от голямата библиотека на чичо си.

— Как смеете! — Преди той да беше имал време да реагира, тя дръпна ръката си и го зашлеви оглушително през лицето. — Отвращавате ме.

И без нито дума отметна одеялото и мина покрай него. Той хвана ръката й, преди тя да стигне до вратата. Напрежение изпълваше въздуха. Гласът му я прониза и мракът се върна в очите му.

— Никога повече не го правете.

— Пуснете ме. Искам да си вървя.

Той дишаше неравно. Гърдите му се вдигаха и спускаха. Тази жена беше събудила страстта му и отказваше да я задоволи. Накрая здравият му разум се върна и той пусна ръката й. Тя тръгна към вратата.

— Ами камериерката ви? — викна той след нея.

— Тя може да се върне сама. Не е далече оттук.

Данте остана на вратата, докато я изгуби от поглед. Хрумна му да я проследи, но реши, че само ще си изгуби времето. Най-добре ще е никога да не я види отново. Тя беше показала съвсем категорично, че смята и него, и всички роми за буболечки под деликатните си крака.

След половин час лятната буря премина и слънцето се появи отново. С изключение на извънредно калната земя, бурята не беше нанесла големи щети на околността. Повечето от сергиите отново отвориха и хората заприиждаха обратно към панаира. Данте излезе навън и тръгна към фургона на дядо си и баба си. Беше вече стъпил на първото стъпало, когато вратата се отвори и една привлекателна жена на около тридесетина години мина бързешком край него. Камериерката на дамата, помисли Данте, продължавайки нагоре по стъпалата, за да влезе във фургона.

— Дрехите ти са мокри — каза Карлота. — Ела, седни до огъня.

Целувката на дамата беше породила толкова топлина у него, че Данте не усещаше влагата. Той седна на една скамейка, взирайки се в ръцете си, за да събере разпилените си мисли.

— Мисля, че трябва да тръгваме — обяви той.

— Може би си прав. Бурята развали панаира. Можем да се върнем утре — каза Карлота.

— Не, искам да кажа, да си тръгнем оттук. Да идем в Шотландия до есента.

Карлота и Шандор размениха изумени погледи.

— Да не би да има нещо друго, освен притесненията за титлата ти?

Карлота го беше разгадала. Той отвърна поглед и запита равнодушно:

— Жената, която си тръгна току-що… каза ли нещо за себе си?

— Почти нищо, а и се тревожеше за господарката си. Изхвърча оттук веднага щом спря дъждът.

— Ти предсказа ли й бъдещето?

— Разбира се. Затова ми плащат. — И тя сви рамене. — Дланта й не беше много интересна. Цял живот е била слугиня. Обича господарката си и би направила всичко за нея. Само можах да й кажа, че един ден ще намери истинската си любов.

— Спомена ли как се казва господарката й?

— Защо се интересуваш от тази прислужничка, Данте? Познаваш ли господарката й?

Мълчанието на Данте предизвика любопитството на Карлота.

— Познаваш господарката й. Важна ли е за тебе?

— Стига, бабо. Даже не знам как се казва дамата.

— Жалко, че не се върна, за да й предскажа бъдещето.

— Не прави от нищо нещо — измърмори Данте.

— Дай си ръката, Данте.

— Много пъти си ми разчитала бъдещето.

— Не и напоследък.

— Знам всичко, което искам да знам.

— Много добре, ще се посъветвам с кристалната си топка.

Данте се надигна.

— Трябва да се погрижа за конете си.

— Седни, Данте — заповяда Шандор. — Започвам да мисля, че криеш нещо.

Данте се отпусна на мястото си, докато Карлота слагаше кристалната си топка на масата между тях. Данте не видя нищо в топката, само някаква мъгла. Карлота обаче като че ли беше озадачена от видяното. Докато се взираше в топката, изражението й се променяше от радостно към тревожно и уплашено.

— Какво виждаш? — запита Шандор.

— Много неща — отвърна Карлота с напевен глас, сякаш излизащ от чуждо гърло. Изглеждаше напълно потопена във виденията в топката. — Данте ще стане маркиз Алстън по-скоро, отколкото мисли. Ще се изправи пред сериозна опасност и ще спечели съпруга. — Тя вдигна очи към Данте, устремила поглед към нещо отвъд него. — Ще намериш голяма радост с тази жена, щом я убедиш да се ожени за тебе, Данте, но се пази, пази се. Злото те дебне там, където най-малко го очакваш.

Той скочи на крака.

— Да се пазя ли? От какво зло? Наистина, бабо, това е смешно. Никога няма да стана маркиз Алстън и нямам намерение да се женя. Ако си взема жена, а това е много несигурно, тя няма да се нуждае от убеждаване.

Карлота премига, изражението й беше безстрастно, сякаш се опитваше да се съвземе.

— Това е всичко, което мога да ти кажа.

— Щом Карлота говори за опасност, трябва да вземеш мерки да се пазиш, себе си и съпругата си — посъветва го Шандор.

— Нямам врагове — настоя Данте. И се запъти към вратата. — Отивам да доведа конете и да ги привържа към фургона. Искам да пътувам. Ако не искате да отидете в Шотландия, можем да тръгнем на юг към зимния ни лагер.

— Какво мислиш, Карлота? — запита Шандор, след като Данте излезе.

— Той бяга от бъдещето си — забеляза Карлота.

— Как можем да му помогнем?

— Решението си е негово. Трябва да го убедим да говори пак с маркиза. Неизбежно е да стане маркиз. Кристалната топка никога не лъже.

— Какво ще кажеш за жената? Разбра ли коя е тя?

— Не. Видях красива жена с коса, по-скоро ръждива, отколкото червена. От краткото видение ми стана ясно, че презира циганите.

— Това не ми изглежда добре. Спомена за опасност, която заплашва внука ни?

— Не знам. Върви го намери, Шандор. Твърде късно е да тръгнем на север по това време на годината. Кажи му, че ще тръгнем на юг след панаира, ако той посети маркиза, преди да заминем. Усещам безименно зло да кръжи около маркиза.

Шандор тръгна към вратата.

— Много добре, ще поговоря с Данте.

Шандор го намери при конете му. Младежът кимна на дядо си, но не каза нищо.

— Ние с баба ти ще потеглим на юг, ако се съгласиш да останеш тук, докато панаирът свърши. Вече е късно да тръгваме на север, зимите там са много сурови.

Мрачното настроение на Данте се поразведри, докато мислеше над молбата на Шандор.

— Много добре, още два дни панаир в Бедфорд, но няма вече да слушам предсказанията на баба.

Шандор се прокашля.

— Има и още нещо.

Данте вдигна очи нагоре.

— Разбира се, че има.

— Карлота все още се тревожи от онова, което видя в кристалната си топка. Тя би искала да посетиш лорд Алстън, преди да заминем. Разстоянието до имението Алстън не е толкова голямо, така че няма да промени плановете ни.

— Дядо, казах ти…

— Данте, моля те, угоди на баба си. Когато тя има силно предчувствие, добре е да я послушаш. Животът ще бъде много по-лесен за двама ни, ако направиш това заради нея. Толкова малко иска тя от тебе.

Данте въздъхна. Не би могъл да откаже на дядо си и баба си, каквото и да било. Наистина, те искаха толкова малко от него.

— Много добре, дядо. Панаирът продължава още два дни. След като си тръгнем оттук, катунът може да се разположи на лагер за през нощта в ливадата до Алстън Парк, докато аз съм при негова светлост.

Набръчканото лице на Шандор грейна в усмивка.

— Благодаря ти, Данте. Никога не си ни разочаровал.

Когато панаирът свърши след два дни, Данте беше продал всичките си коне, освен едно жребче, две кобили и собствения си жребец. Като цяло, панаирът беше минал добре.

След кратко посещение при лорд Алстън, за да удовлетвори молбата на дядо си и баба си, Данте и катунът щяха да тръгнат на юг, където зимуваха всяка година около селцето Хийт.

Лорд Алстън стоеше пред отворения прозорец в кабинета си, вглеждайки се в нощното небе, докато се питаше дали отново ще види Данте. Имаше много неща, за които съжаляваше в живота си, но едно от тях, за което съжаляваше най-много, беше това, че беше чакал всичките тези години, за да се срещне с внука си. Момчето беше оправдало всичките му очаквания, дори нещо повече. Но вече не беше момче. Беше мъж със силна воля и висока интелигентност.

Алстън смътно усещаше, че когато дойде време, Данте няма да се откаже нито от титлата маркиз, нито от отговорността, свързана с нея. Той трябваше да вярва, че внукът му ще използва внимателно властта си, защото знаеше, че племенникът му Лонсдейл не беше на висотата на титлата. Данте беше далеч по-добър избор. Алстън се радваше, че беше имал предвидливостта да промени завещанието си в негова полза, макар да познаваше внука си само от редовно изпращаните от университета съобщения.

Алстън тръгна към бюфета, сипа си една малка чашка бренди и се настани на бюрото си. Обърнал гръб към прозореца, той затвори очи и отново преживя първата си среща с внука си. Данте беше огорчен и сърдит, решен да не го хареса, но кой би могъл да го обвини? Данте трябваше да възприеме много неща и точно сега му трябваше време да премисли всичко.

Някакъв шум зад него прекъсна размислите му. Той се извърна и се намери пред дулото на един пистолет. Нападателят беше влязъл през отворения прозорец зад гърба му.

— Вие!

— Отворете сейфа — заповяда неканеният гост.

— Кажете ми какво искате.

— Сейфът… отворете го.

Алстън отиде към сейфа, обърна ръчката няколко пъти и дръпна тежката му вратичка.

— Дръпнете се.

Алстън отстъпи.

— Очаквах да се появите, но не по този начин.

Нападателят започна да рови в сейфа и изруга, когато не намери онова, което търсеше.

— Къде е?

— Нямам представа за какво говорите.

Нападателят бутна Алстън в гърба с дулото на пистолета.

— Изпразнете чекмеджетата на бюрото.

Лордът се подчини.

— Защо не идвате през вратата, вместо да се промъквате като крадец в нощта?

Мъжът го изгледа свирепо, но не каза нищо. Претърси чекмеджетата и изруга отново, когато не намери онова, което търсеше.

— Къде е?

— Кое?

— Не сте глупак.

И той размаха пистолета пред лицето на Алстън. Маркизът не каза нищо.

Нападателят набута всичко в чекмеджетата и ги затвори. После се обърна, за да затвори и сейфа.

В мига, когато мъжът се извърна, Алстън посегна към пистолета. Но неканеният гост беше по-силен. Той го бутна в стола му.

— Откога започнахте да ме подозирате?

— Неотдавна. Не исках да повярвам, че можете да го направите.

— Къде е вашето копие на завещанието?

Маркизът се усмихна.

— Закъсняхте. Дадох го на Данте.

— Негодник! Трябва да умреш!

В последния миг, преди нападателят да долепи пистолета до слепоочието на Алстън и да дръпне спусъка, маркизът съжали за миналото си и си пожела да беше имал повече време с внука си. Последното му желание беше Данте да бъде щастлив.

Пистолетният изстрел отекна в къщата. Преди да излезе през прозореца, нападателят постави пистолета в дясната ръка на Алстън и намести пръста му на спусъка.

3

Циганите останаха до края на панаира и тогава тръгнаха към ливадата отвъд Алстън Парк, където щяха да се установят на лагер. Данте минаваше от фургон на фургон, помагайки, където имаше нужда. След това вечеря с баба си и дядо си и отиде да си легне. Изненада се, когато намери Лорета да го чака, излегнала привлекателното си голо тяло върху чаршафите.

— Тази вечер имам да мисля за много неща, Лорета.

— Ти ме пренебрегваше, Данте — нацупи се тя. — На панаира ми се видя обезпокоен… нека ти помогна да се отпуснеш.

Тя протегна ръце. Погледът му проследи зрелите извивки на нейното тяло, спирайки се на тъмните й зърна. Лорета беше права. Една жена би могла да бъде точно това, от което той имаше нужда, за да прогони от мислите му жената, която още идваше в сънищата му, той се съблече бързо и легна в леглото. Но в мига, когато взе Лорета в прегръдките си, разбра, че е допуснал грешка. Не искаше Лорета. Но да я убеди да си тръгне беше доста по-трудно, отколкото да го направи.

Тя се плъзна върху него, многозначително отърквайки пищното си тяло о неговото. Тъй като беше мъжествен и със силни сексуални желания, Данте реагира на стимулиращата сексуална игра съвсем естествено и непринудено.

— Уморен съм, Лорета — оплака се той. — Беше дълъг ден и трябва да мисля за много неща. Може би друг път.

Лорета се плъзна надолу и пръстите й обгърнаха члена му. Мускусният аромат на възбудата й го подразни.

— Не си уморен — измърка тя. — Чувстваш се готов за мене. Нямаше спасение за него. Лорета го възседна, вмъкна секса му в себе си и се притисна към него. Той навлезе с лекота в нея, плъзгайки се в бездната на нейното желание, оттук нататък всичко беше само инстинкт. Но не го правеше със сърце. Косата на Лорета беше тъмна, не ръждивочервена, тялото й беше златисто, а не сметаненобял порцелан, и не беше девица, каквато според него онази дама със сигурност беше, Лорета беше загубила невинността си преди много години и не той беше мъжът, който й я беше отнел.

Тъй като беше внимателен любовник, Данте се погрижи най-напред за удоволствието на Лорета, а след това за своето. Но тази вечер не се представи добре, както обикновено. Нещо липсваше и той знаеше точно какво. Лорета не беше онази дама.

Следващата сутрин беше мрачна, също като настроението на Данте. След като Лорета си беше отишла в своя фургон, той се беше въртял неспокойно, не можейки да заспи. Страхуваше се, че никога повече няма да види дамата, и това му разваляше настроението. Въпреки че тя го презираше, задето беше ром, той беше усетил реакцията й на целувките му и знаеше, че тя не е безразлична. За съжаление, нямаше да има случай да докаже, че е също толкова добър като благородния й почти годеник. Питаше се какво ли би казала дамата, ако знаеше, че е отказал титла — и то внушителна.

— Ела да закусиш с нас — повика го Карлота, когато Данте излезе от фургона си в хладната, мъглива утрин.

Той взе от ръцете й една купа с овесени ядки и започна да се храни мълчаливо.

— Ще идеш ли при маркиза тази сутрин? — запита Шандор, когато Данте остави настрана празната купа.

— Да. Искам да приключа с това. Колкото по-скоро напуснем това място, толкова по-добре.

— Не можеш да избягаш от съдбата си, Данте — каза Карлота.

Погледът й го пронизваше. Тръпка пробяга по гърба му.

— Какво виждаш, като ме гледаш, бабо?

— Смърт — прошепна Карлота.

И се отпусна на гърдите на съпруга си. Шандор й помогна да се качи във фургона и я сложи на леглото.

Данте се втурна към баба си и коленичи до нея.

— Тя добре ли е, дядо?

— Имаше видения за тебе и маркиза. Видя мрак и смърт. Страхува се, че това може да е твоята смърт.

— Моля те, не се страхувай за мене, бабо — замоли я Данте. — Ако гледането в кристалната топка те разстройва, трябва да престанеш.

Карлота докосна лицето му. Мазолестите й ръце му бяха по-скъпи от собствения му живот. Той хвана едната и я притисна към устните си.

— Не искам да те виждам такава, бабо.

— Не се безпокой за мене, Данте. Нищо ми няма. Трябва да отидеш при маркиза. Не го отлагай повече. Няма да съм спокойна, докато не се върнеш.

— Не съм длъжен да ходя при него — осмели се Данте. — Ще вдигнем лагера и ще отпътуваме още сега.

Карлота се надигна на лакти и прошепна едва чуто:

— Не, трябва да отидеш сега. Моля те, Данте, послушай ме. Тъмни сили действат против маркиза.

— Най-добре е да отидеш, момче — намеси се Шандор. — Не тревожи баба си повече, тя и без това не е на себе си.

— Много добре, но ти се грижи за нея, докато си дойда. Няма да се бавя.

Умът на Данте гъмжеше от разнообразни мисли, докато възсядаше Кондор и се отправяше към имението Алстън. Нещо свързано с маркиза беше уплашило крехката му баба и той се питаше какво ли щеше да намери в къщата на дядо си.

Слезе от коня пред официалния вход. Никой не дойде да поеме юздите на коня му, затова той го върза на коневръза и изкачи стъпалата до вратата. Хвана чукчето и почука силно, но за разлика от предишния път никой не дойде да му отвори. Почука отново, този път по-силно. Изкуши се да се върне в лагера, когато Грейсън му отвори вратата. Лицето на иконома светна, когато го видя.

— Слава богу, че се появихте, милорд!

Хващайки ръкава на Данте, той го дръпна вътре.

— Такъв ужас, такъв ужас! Персоналът е съкрушен.

Данте усети промяната в мига, когато влезе в къщата. Духът, самата душа я нямаше. Къщата беше празна черупка. Той си пожела да беше обърнал повече внимание на предупрежденията на Карлота.

— Какво се е случило?

— Преди две вечери негова светлост се простреля в дясното слепоочие. Ужасно.

Данте почувствува как цветът се оттегля от лицето му. Плътните му устни се опнаха в тънка линия. Една вена запулсира яростно на бузата му.

— Не може да бъде! Макар че едва познавах маркиза, не ми направи впечатление на човек, който ще отнеме живота си, когато имаше толкова много, за което да живее.

Горната устна на Грейсън затрепери.

— Точно това казах на магистрата, милорд. Но като намери пистолета в ръката на маркиза, не можеше да си извади друго заключение. Дойдохте тъкмо навреме. Завещанието ще се чете днес следобед.

— Къде намериха тялото? — запита Данте, не можейки да се примири със самоубийството на Алстън.

— Негова светлост беше в кабинета си, когато чух изстрела. Пристигнах там пръв.

— Какво видяхте? Искам да знам всички подробности.

— Намерих тялото на негова светлост на бюрото му. Стискаше пистолет в дясната си ръка. Това беше такъв шок.

— Мислете, Грейсън, мислете. Какво друго видяхте?

— Нищо. Когато се върнах, след като магистратът си тръгна, стаята изглеждаше в пълен ред.

— Отворен ли беше прозорецът или затворен?

— Ами, отворен, разбира се. Маркизът обичаше свежия въздух.

Данте помисли малко, после запита:

— Негова светлост с коя ръка си служеше повече, с лявата или с дясната?

— С лявата, милорд. — Грейсън се намръщи, а после лицето му се проясни, когато осъзна нещо много важно. — Значи не е могъл да се простреля в дясното слепоочие, понеже си служеше с лявата ръка!

— Точно така. Нека засега да запазим това за себе си. Малко вероятно е магистратът да открие убиеца, тъй като няма улики. Но ви обещавам едно нещо, Грейсън. Ще намеря човека, който уби дядо ми.

Грейсън се поизправи.

— Негова светлост ми вярваше, и вие можете да ми се доверите. Всичко това — и той махна с ръка — сега е ваше и всички ще разберат възможно най-скоро, когато завещанието бъде прочетено.

— Предполагам, че дядо ми вече е погребан.

— Вчера сутринта беше положен в семейната гробница. Сметнахме, че е най-добре да не чакаме — Грейсън изглеждаше огорчен. — Нали разбирате, горещината.

— Трябва да кажа на Шандор и Карлота какво се е случило, но ще се върна. Помолете адвоката да почака с четенето на завещанието, докато дойда. Кой друг ще дойде за четенето?

— Виконт Лонсдейл пристигна в резиденцията и се държи така, сякаш вече е собственик. Беше на опелото. Още вярва, че е наследникът на маркиза.

Данте знаеше какво ще направи — какво трябваше да направи. Не знаеше какво ще кажат Шандор и Карлота за плановете му, но се надяваше да ги одобрят. Убийството на маркиза беше променило всичко. Той не би могъл да остави тази грозна постъпка ненаказана.

Данте влезе в лагера. Всичко изглеждаше точно така, както го беше оставил, въпреки че за него вече нищо нямаше да бъде същото.

И Карлота го беше разбрала. Той слезе от коня и отиде право към фургона на дядо си и баба си. Погледът му потърси Карлота и това, което видя на лицето й, го сепна.

— Знаеш, нали?

Карлота кимна бавно.

— Маркизът е мъртъв.

Данте изправи рамене, вече усещайки тежестта на отговорностите си.

— Магистратът обяви, че смъртта на лорд Алстън е самоубийство, но аз не вярвам. Аз съм новият маркиз Алстън и се кълна на гроба на дядо си, че ще намеря убиеца и ще отмъстя за смъртта му.

Облечен в най-хубавите си цигански дрехи, Данте се върна в Алстън Парк. Бе приет незабавно от Грейсън, който стоеше на вратата.

— Адвокатът и виконт Лонсдейл ви чакат в кабинета, милорд — каза Грейсън. — Виконтът е в лошо настроение. Не може да разбере защо е това отлагане.

Данте разбра веднага колко разярен беше Лонсдейл, когато го чу да вика в кабинета:

— Аз съм наследникът, заповядвам ви незабавно да започнете!

Думите издаваха раздразнението и обидата му.

Данте реши, че притесненият глас, който се чу след този изблик, трябва да принадлежи на адвоката.

— Обявете, че съм дошъл, и свикайте персонала. Сигурен съм, че негова светлост се е погрижил за всички тях. — Той спря за миг. — Още не разкривайте името или титлата ми. Нека Лонсдейл се пита кой съм.

Данте придружи Грейсън до кабинета, вратата бе отворена. Грейсън се прокашля.

— Гостът, когото очаквахме, пристигна, господин Бартоломю.

Адвокатът стана. Лонсдейл се извърна рязко и зяпна, когато видя Данте.

— Какво прави тук този циганин? Какво общо има той, за бога, със завещанието на вуйчо ми Алстън?

— Моля, седнете, милорд — каза Бартоломю. — Всичко ще стане ясно, след като прочета завещанието на вуйчо ви.

Хората от персонала влязоха един по един в кабинета. Грейсън остана до вратата.

— Наистина, Бартоломю, това вече е много — упрекна го Лонсдейл. — Не ми казвайте, че всички тези хора са включени в завещанието на вуйчо ми.

— Така е — отвърна Бартоломю. — Да чета ли?

— Предполагам, че можем да свършим — сопна се Лонсдейл, — стига циганинът да си отиде. Той няма работа тук.

Бартоломю изгледа Лонсдейл над очилата си.

— Позволете да не се съглася с вас, милорд. — И той погледна към Данте. — Позволявате ли да започна, милорд?

Данте отвърна с благосклонно махване. Адвокатът се изкашля и започна да чете. Когато стигна до мястото, където лорд Алстън признаваше Данте за свой внук и законен наследник, Лонсдейл скочи.

— Какво! Невъзможно! Старецът не беше с ума си. Защо ще признава едно циганско копеле и ще го прави наследник, когато имаше мене?

— Може би трябва сам да се запитате, милорд — отговори Данте. Лонсдейл го изгледа над дългия си нос, като че ли го смяташе за по-долен и от праха под краката си.

— Вие сте само един крадлив циганин.

— Крадлив цигански маркиз — напомни му Данте. — Моля, продължете господин Бартоломю.

— Да, хм. На всеки от слугите си маркизът оставя сумата от петстотин лири и моли новия маркиз да задържи целия персонал.

— Ами аз? — запита раздразнено Лонсдейл.

— Маркизът ви оставя сумата хиляда лири годишно, по усмотрение на неговия наследник.

— Какво? Това ли е всичко? Това е пародия, ужасна пародия.

— Моля, позволете да продължа — изрече Бартоломю. — Маркизът знаеше, че ще се ядосате, но аз записах желанията му точно както ми ги продиктува.

— Кога е имал време старият глупак да промени завещанието си? Срещна се с вас преди една година.

Данте си пое дъх изненадан. Лонсдейл не би могъл да знае това, освен ако не беше следил маркиза.

— Негова светлост промени завещанието си при последното си посещение в Лондон — обясни Бартоломю. — Нали разбирате, милорд, той следеше внука си през годините, погрижи се да му даде образование и го сметна достоен да стане негов наследник. Ако това ще ви накара да се почувствате по-добре, вие сте следващият, ако новият лорд Алстън се откаже от титлата.

— Чух достатъчно! — изсъска Лонсдейл, ставайки. — Смятам да оспоря завещанието.

— Можете да опитате — отвърна Бартоломю, вдигайки рамене, — но без никаква полза. Всички документи са в ред и са одобрени от краля и висшите съдилища в страната. Лорд Алстън беше стриктен. Той знаеше, че ще се опитате да оспорите завещанието, и взе предпазни мерки, за да го предотврати.

Бартоломю се обърна към Данте.

— Очевидно вие и аз имаме единствените копия на документите, с които вие сте признат за внук и наследник на Алстън, милорд. Можете ли да ги представите?

Данте извади документите от пояса си и ги сложи на бюрото.

— Негова светлост ми ги даде, когато го посетих преди няколко дни. Каза ми, че може да ми потрябват, за да докажа самоличността си.

Лонсдейл сграбчи документите и ги огледа бързо. Изруга и ги хвърли обратно на бюрото.

— Единственият начин този циганин да има документите е ако е убил вуйчо ми и ги е откраднал.

Бартоломю го изгледа втренчено с присвити очи.

— Вуйчо ви се самоуби.

— Така беше — измърмори Лонсдейл. — Простете, че забравих.

Данте застана нащрек. Небрежните думи на Лонсдейл го набелязаха като първи заподозрян за убийството.

— Ако имате доказателства, като казвате, че дядо ми е бил убит, моля, споделете ги с нас, Лонсдейл.

— Не! Не! Не знам нищо подобно. Говорех в гнева си. Можете ли да ме обвинявате? Току-що загубих всичко, което смятах за свое. Трябваше да бъда наследник на Алстън. Какво ще правя сега? Как ще се изправя пред обществото?

— Хиляда лири на година не е незначително наследство — изтъкна Данте.

— Напротив, ако вземете под внимание колко голямо е богатството на вуйчо Алстън. Всичко това сега е ваше, циганино. Надявам се да можете да му се радвате и да имате наследник, за да му го оставите ако не, ще стане мое.

— Смятам да се погрижа много добре за себе си — отвърна Данте и се надигна.

Беше цяла глава по-висок от Лонсдейл и два пъти по-едър. Лонсдейл трепна и се насочи към вратата. Грейсън я задържа отворена и я затръшна в мига, когато лордът излезе.

— Той може сам да си намери изхода — изсумтя камериерът.

Данте се обърна към персонала.

— Знам, че петстотин лири са много пари и че някои от вас може би ще искат да напуснат, но ще ви бъда благодарен, ако останете. Не знам какво е да бъдеш маркиз и ще имам нужда от вашата помощ, за да се приспособя. Дори не зная на колко възлиза имуществото на покойния лорд Алстън. Кажете на Грейсън какви са вашите желания и ще се погрижа завещанието да бъде изпълнено.

Прислужниците излязоха един по един, разговаряйки тихо за внезапния си късмет и за намеренията си. Грейсън излезе последен.

— Няма да ви изоставя, милорд — каза той, преди да излезе и да затвори вратата.

Данте въздъхна.

— Сигурно съм луд, за да приема такава отговорност. — И се отпусна на стола срещу Бартоломю. — Единственият път, когато се задържах на едно място за повече от няколко дни, бяха годините, които прекарах в училище, и ненавиждах всяка минута, изживяна там. Ще трябва да свикна. Надявам се да имате възможност да останете няколко седмици, за да ме запознаете с имуществата на дядо ми и с финансовите му инвестиции, господин Бартоломю.

— Може би ще бъде най-добре да се върна в Лондон и да взема всички документи на имението, за да ги прегледате. Впрочем, лорд Алстън има надежден секретар. Господин Чемпиън сега е на посещение при болната си майка, но би трябвало скоро да се върне. Смъртта на негова светлост ще му дойде като шок, но той е лоялен и ще остане с вас, ако го искате.

Адвокатът се прокашля.

— Има и едно допълнение към завещанието, което нарочно не споменах досега. Помислих, че ще е най-добре да изчакам Лонсдейл да си тръгне, преди да ви осветля, макар че той знае за това.

Данте се намръщи. Сега пък какво?

— Това не ми изглежда обещаващо. Какво има?

— Алстън имаше много добър приятел, граф, който почина преди няколко години. Графът има дъщеря, която сега живее с чичо си. Двамата приятели решиха, малко след като синът на Алстън, Александър, почина без наследници, че наследникът на Алстън, който и да е, ще се ожени за дъщерята на графа. Тъй като нямаше друг наследник, се предполагаше, че лорд Лонсдейл като наследник на Алстън ще се ожени за племенницата на сегашния лорд Парктън.

Данте замря.

— Да не би да искате да кажете, че се очаква да се оженя за жена, която не познавам, ако искам да получа наследството? За жената, която е трябвало да се омъжи за Лонсдейл?

— В завещанието пише, че девойката трябва да се омъжи за наследника на Алстън. И това, милорд, сте вие. Когато лорд Парктън научи, че вие сте новият маркиз, той ще очаква да уважите желанията на лорд Алстън и да се ожените за неговата племенница. Това бе най-съкровеното желание на дядо ви — да се ожените за лейди Есме Харкорт, щом станете негов наследник. Ако решите да пренебрегнете желанието му, титлата и имуществата ще се върнат при лорд Лонсдейл — продължи Бартоломю. — Вие все пак ще наследите значителна сума. В светлината на това ново развитие може би ще предпочетете да се откажете от титлата, да вземете наследството и да си отидете. Лично аз смятам, че титлата може би ще е само бреме за вас. Може би трябва да се откажете и да оставите Лонсдейл да стане наследник.

— Бях готов да приема титлата и отговорността, която върви с нея, но да взема съпруга е повече от това, за което съм се пазарил. Ами ако дамата откаже да се омъжи за мене?

— Завещанието на лорд Алстън ясно казва, че трябва да се ожените за лейди Есме, за да го наследите.

— Това не ми харесва.

— Така си и помислих.

— Титлата е ваша, можете да я приемете, можете да не я приемете. Сигурен съм, че Лонсдейл с радост би взел дамата и титлата, ако не искате да приемете това предизвикателство.

Данте се наежи. Нямаше да се обвърже, докато не говори с баба си и дядо си.

— Трябва да говоря с Карлота и Шандор, преди да ви отговоря. Грейсън ще се погрижи за вас, докато ме няма. Ще поговорим пак на вечеря.

4

Карлота и Шандор го чакаха, когато той се върна в лагера.

— Прочетоха ли завещанието? — запита Шандор.

Данте кимна.

— Освен обичайните отчисления аз съм единственият наследник на имуществото на лорд Алстън. Племенникът му дойде за погребението и остана за четенето. Както можеше да се очаква, реакцията на Лонсдейл спрямо завещанието на лорд Алстън беше бурна.

— Ела вътре и ни разкажи всичко — каза Карлота.

Данте разказа подробно как беше протекло четенето и какво се беше случило след това. Когато свърши, Шандор изглеждаше шокиран.

— Не ми се струва правилно лорд Алстън да ти откаже титлата, ако не се ожениш за дъщерята на приятеля му.

Шандор погледна към съпругата си за обяснение.

— Не разбирам. Карлота, можеш ли да ни кажеш защо маркизът ще иска такова нещо от Данте? Нашият внук би трябвало да може да се ожени, за която си пожелае.

— Кратката ти среща с дядо ти сигурно го е убедила, че си достоен за титлата и че ще си подходящ и за момичето — каза замислено Карлота.

— Взе ли решение? — запита Шандор. — Ако искаш парите, сега имаш шанс да вземеш своя дял и да оставиш титлата.

— Не мога да направя това, дядо. След като видях лорд Лонсдейл, съм убеден, че той има нещо общо със смъртта на дядо Алстън. Очакваше да го наследи и беше шокиран, когато научи, че лорд Алстън има и друг наследник. Убеден съм, че смъртта на дядо Алстън не е била никакво самоубийство. Ако взема парите и отстъпя титлата на Лонсдейл, няма да мога да се понасям. Властта, която е свързана с новата ми титла, ще ми помогне да намеря убиеца на лорд Алстън и да го предам на закона. Ако не се бях срещнал с маркиза, нямаше да ме е грижа. Но не го ненавиждам, както някога. Лорд Алстън със сигурност не заслужаваше да умре така. Отказвам да се отдалеча от имението Алстън и да позволя на убиеца да се отърве.

— Ами жената? — запита Шандор. — Склонен ли си да се ожениш за нея?

— Имам ли избор? Когато кажа на господин Бартоломю, че приемам титлата, трябва да уважа желанието на дядо Алстън. Ти си ме научил добре, дядо. Разбрах, че съм човек на честта.

Карлота се усмихна.

— Ти само осъществяваш съдбата си.

— Нека да говорим за по-практически неща — каза Данте. — Като например къде ще живеете. Искам двамата да се преместите в Алстън Парк. По-нататък ще трябва да отида в Лондон. Знам, че не харесвате града, но би трябвало да сте сравнително доволни в едно голямо имение.

Шандор протегна ръка.

— Не казвай нищо повече, сине. И аз, и Карлота още не сме готови да седим пред огъня и да се припичаме. Ние сме скитници и такива ще си останем.

— Дядо, моля те, помисли пак. Няма да бъда винаги наблизо, за да се грижа за тебе и за баба.

— Не се безпокой за нас, Данте — каза Карлота. — Още не сме грохнали. Може би ще помислим над предложението ти в бъдеще. Междувременно имаш да ухажваш бъдеща съпруга.

Данте изпръхтя.

— Дори не знам как изглежда тази жена.

— Повярвай ми, всичко ще бъде наред. Но не приемай с лека ръка предупреждението ми — подсети го Карлота. — Тук наоколо още броди злото. Някой уби лорд Алстън и вероятно ще бъдеш следващата му мишена. Внимавай, синко.

— Не приемам с лека ръка думите ти, бабо. Сега трябва да вървя, но ще се върна, преди да отидете с катуна на юг. Смятам да се погрижа да ви оставя достатъчни пари, за да нямате притеснения, независимо къде ще отидете.

— Колко ще останеш в Алстън Парк?

— Достатъчно, за да науча всичко, което трябва да знам за висшето общество. Секретарят на дядо Алстън и икономът ще ме обучават. Не смятам да се изправя пред висшето общество или пред жената, за която лорд Алстън иска да се оженя, преди да стана също толкова изискан като дядо си и да имам цялата информация, която ми е необходима, за да заема мястото си в Камарата на лордовете.

— Мъдър ход — съгласи се Карлота.

— Трябва да се направят много неща, преди да се появя пред обществото, като например да си осигуря подходящи дрехи — продължи Данте. — Макар че се гордея с наследството си, не мога да се появя там така, както съм облечен сега. — Брадичката се стегна и гласът му стана по-остър. — Възнамерявам сам да си проправя път в обществото. Въпреки отговорностите ми като маркиз, сам ще си бъда господар и ще следвам собствените си повели.

— Говориш като истински ром — аплодира го Шандор. — Ще се справиш чудесно, синко. Ние с баба ти никога не сме били по-горди с тебе.

— Колко време смятате да лагерувате на ливадата? — запита Данте.

Карлота погледна към небето с присвити очи и подуши въздуха.

— Знаците сочат ранна зима, което означава, че катунът трябва да потегли на път след две седмици.

Изражението на Данте омекна.

— Много ще ми липсвате.

— И ти ще ни липсваш. Сега иди и осъществи ориста си. Стани маркизът, който лорд Алстън знаеше, че ще бъдеш. Покажи на гаджите на какво е способен един ром. Когато се върнем през пролетта, ще ни запознаеш със съпругата си.

Съпруга. Мисълта да се ожени за жена, която не познаваше, плашеше младежа, но може би двамата щяха да намерят общ език, за да изпълнят желанието на покойния маркиз.

Данте прегърна дядо си и баба си и си сбогува с тях, а после поговори с приятелите, с които беше израснал. Всички в катуна знаеха, че заминава, знаеха и причината. Макар повечето да изразяваха радостта си, че е имал такъв голям късмет, някои го нарекоха изменник, защото ставаше гаджо. Тъй като съдбата му беше почти решена, той се върна в Алстън Парк.

Данте прекара един месец и повече в запознаване с огромната си империя, имуществата, сделките и доходите. След време щеше да поиска от Бартоломю пълен финансов отчет и каза това на адвоката преди заминаването му за Лондон.

Един шивач беше повикан от Лондон, той се върна в работилницата си с поръчка за нов гардероб, подходящ за новото положение на Данте в живота. Лутър Чемпиън, бившият секретар на лорд Алстън се оказа неизчерпаем извор на информация за живота на висшето общество. Между посещенията при Шандор и Карлота Данте яздеше из имението в Бедфорд, срещаше се с арендаторите и научи, че всички много са харесвали и уважавали дядо му. Никой не можеше да разбере защо човек в положението на Алстън ще посегне на живота си, когато имаше за какво да живее.

Високото им мнение за маркиза накара Данте да реши по-твърдо от всякога, че ще намери убиеца на дядо си.

Единственото, което го тревожеше, беше запознанството му с жената, която щеше да стане негова съпруга.

Красива ли е? Или грозна? Нервна? Надменна? Щеше ли да го презира?

Щеше ли да го сметне за недостоен ром в одеждите на маркиз?

Накрая Данте бе готов да застане пред обществото. Стилно облечен, той тръгна за Лондон със свита, включваща Грейсън и Чемпиън. Отиваха в градската къща на Алстън, разположена в ултрамодерния квартал Мейфеър.

5

Леко доложила пръсти върху ръкава на чичо си, Есме търпеливо чакаше да бъде представена на бала на Харис. Тя беше дошла в града само преди седмица и поканите вече бяха започнали да пристигат. Макар че сезонът официално не беше открит, много семейства бяха пристигнали в града поради различни причини.

Балът на Харис трябваше да бъде предсезонно събитие, което да определи настроението за предстоящите празненства. Есме знаеше, че щеше да бъде изтощена, преди да се върне в провинцията в края на сезона.

— Новият наследник на лорд Алстън трябва да бъде тук тази вечер — каза лорд Парктън. — Прати бележка с молба да се срещне с тебе.

Есме изсумтя с негодувание.

— Сигурно не очакваш да се омъжа за човек, когото не познавам.

— Винаги си знаела, че си обещана на наследника на лорд Алстън.

— Предполагах, че това е Калвин.

— Мислех, че не си доволна от Лонсдейл, скъпа.

— Бях и ти много добре го знаеш, но не знаем нищо за новия маркиз. Наистина ли вярваш, че Алстън се е самоубил? Срещала съм се с него няколко пъти и не ми се стори човек, склонен към самоубийство.

Парктън вдигна рамене.

— Алстън беше потаен. Кой знае какво си е мислел? Лонсдейл беше изненадан от самоубийството му, както и всички останали. Виконтът страни от обществото, откакто беше прочетено завещанието. Не го обвинявам, да открие, че има нов наследник на титлата на Алстън сигурно му е дошло като нежелана изненада. Подозирах, че нещо го е променило, когато говорих за последно със стария маркиз. Той ми каза да не настоявам за брак между тебе и Лонсдейл.

— Някой познава ли новия маркиз? Някой виждал ли го е? Откъде се взе така внезапно? Защо Калвин не знаеше нищо за него?

Парктън въздъхна.

— Иска ми се да бях имал отговори на въпросите ти, Есме. От това, което чух, наследникът на Алстън бил негов извънбрачен внук. Алстън го признал пред съда, така че сега всичко е законно. И аз искам да го видя толкова, колкото и ти. Той сигурно е добър човек, като се има предвид колко труд си даде Алстън, за да признае внука си и да го направи свой наследник.

— Все пак това не ми харесва — прошепна Есме, докато един лакей обявяваше пристигането им. — Не ме интересува какво са искали баща ми и старият маркиз, няма да се омъжа за човек, за когото не знам нищо, независимо колко достоен го е смятал маркизът.

— Ти не ставаш по-млада, скъпа. Скоро трябва да си избереш съпруг. Аз бях склонен да изчакам наследника на Алстън да го наследи, сега този ден дойде и времето ти изтича.

Брадичката на Есме се вдигна предизвикателно.

— Не и ако имам какво да кажа по този въпрос.

— Не отхвърляй веднага този човек, Есме — продължи Парктън. — Дай му шанс да те ухажва, да те опознае. Може да го харесаш.

Недоволна от картите, които й беше дала съдбата, Есме не се показа особено любезна към джентълмените, които идваха да се запишат в балното й тефтерче. Веднага щом то се запълни, лорд Парктън каза:

— Ето я приятелката ти Луиз. Ще те оставя да си побъбриш с нея, докато се срещна с някои стари приятели.

Есме приветства излиятелно Луиз. Те бяха приятелки от детинство. Луиз бе сгодена за граф Карстеърс и планираше пищна сватба през пролетта.

— Как вървят плановете за сватбата ти? — запита Есме. — И къде е този твой красив годеник?

— Травис още е в провинцията — нацупи се Луиз. — Семейни работи, но трябва да дойде за музикалната вечеринка у Дънсуърт следващата седмица. — Тя хвърли поглед зад Есме. — Къде е лорд Лонсдейл?

— Няма го. Никой не го е виждал, откакто лорд Алстън почина и остави титлата и имуществата си на някакъв неизвестен внук. Вероятно се е скрил някъде да си ближе ранената гордост.

— О, чух за това — възкликна Луиз. — Запозна ли се с новия маркиз?

— Не. Знаеш ли дали някой се е запознал вече с него?

Луиз поклати глава и прошепна поверително:

— Според слуховете новият наследник бил незаконно дете. — И аз го знам.

— Но знаеш ли, че майка му била циганка? Клюките само с това се занимават напоследък.

Есме пребледня.

— Ние с чичо Даниел не сме били отдавна в града, за да чуем слуховете. Сигурно не е вярно. Познавах лорд Алстън, беше безупречен. Никога не би позволил на циганин да наследи неговото имущество. Дори Калвин, с всичките му недостатъци, би бил по-добър избор.

— Питам се какво ли мисли Лонсдейл за това, че беше лишен от наследство? — изрече Луиз.

— Титлата означаваше много за него.

— Може би това, че те загуби, го е ядосало повече, отколкото загубата на титлата — предположи Луиз.

Есме не можа да сдържи усмивката, която цъфна на устните й.

— Искрено се съмнявам в това.

— Зестрата ти е доста голяма, той би могъл да се нуждае от нея сега, когато вече не може да разчита на състоянието на Алстън.

— Не искам мъж, който ме иска заради парите ми — отговори Есме. — Щеше да бъде различно, ако Калвин ме обичаше и ако аз го обичах, но всичко, което чувствам, е облекчение. Никога не съм искала да се омъжвам за него.

— Но всички знаят, че трябва да се омъжиш за наследника на Алстън. Както стоят сега нещата, очаква се да се омъжиш за циганина.

— Най-напред — изсумтя Есме, — не знаем, че новият маркиз е циганин. И на второ място, не съм длъжна да се омъжвам за човек, когото не искам.

— Нямаше да бъда толкова сигурен — каза Парктън, присъединявайки се към тях навреме, за да чуе забележката на Есме. — Смятам да те видя омъжена според желанието на баща ти и Алстън. Не съм човекоядец, Есме, просто искам да те видя задомена и щастлива.

— С циганин ли? — възрази Есме.

— Какъвто и да е, сигурен съм, че е почтен и достоен за титлата. Извинете ме, дами, смятам да отида при мъжете в стаята за игра на карти.

Есме почувствува как главата й започва да се пръска от мигрена. Само като си помислеше, че трябва да се омъжи за циганин, й прилошаваше. Тя вече познаваше един циганин и това й беше предостатъчно. Този непоносим мъж някак се беше загнездил в главата й и отказваше да се махне. В нощите, когато сънят й се изплъзваше, тя си спомняше красивото лице на циганина и преживяваше отново целувките му, за свое голямо неудоволствие. Спомняше си и неговото високомерие, и самомнението му. Този невъзможен мъж смяташе, че е божи дар за жените, и очакваше да паднат в обятията му.

Мислите на Есме се разпиляха, когато младият лорд Батърли дойде да я покани на записания от него танц и двамата се присъединиха към следващия рил. Макар че Есме обичаше да танцува, след четири танца главата й бумтеше непоносимо. Когато партньорът й я върна на мястото й, тя потърси Луиз и я помоли да каже на чичо й, че има главоболие и ще си отиде у дома с каретата, а после ще му я прати, за да го вземе.

Есме тъкмо се отправяше към вратата, когато претъпканата бална зала необяснимо се смълча. Тя се огледа наоколо и забеляза, че цялото внимание е приковано към входа. Не виждаше над главите на онези пред нея, ето защо нямаше представа какво или кой е предизвикал подобна реакция.

Тогава чу лакея да обявява закъснелия гост:

— Лорд Данте Ноулз, маркиз Алстън!

Тълпата се раздели като разрязана с нож и Есме го видя. Той беше с гръб към нея, приветствайки домакините. Беше облечен целият в черно, с изключение на бялата ленена риза, която се подаваше над яката и от ръкавите. Врана сред пълна зала ярко облечени папагали, помисли Есме. Беше висок, с широки рамене, притежаваше телосложението на мъж, който нямаше нужда от подплънки под дрехите, за да подчертава мъжествеността си.

Нещо в него й се стори познато, но тя не можа да реши какво. Вероятно беше напрегнатото, мрачно настроение, което се излъчваше от него, или може би… Той се обърна, Есме ахна и едва не припадна.

Циганинът! Нейният циганин. Той ли беше новият маркиз Алстън? Есме поиска да се стопи в ламперията. Бракът между тях беше невъзможен, защото тя никога не би се омъжила за човек, чието его беше по-малко само от арогантността му. Незаконно дете и циганин. Какво си е мислил старият маркиз?

Есме се опита да се скрие по-далече, където би могла да наблюдава как доброто общество реагира на циганина. Жената до нея започна да си вее с ветрилото. Приятелката й прошепна достатъчно високо, за да чуе и Есме:

— Винаги съм смятала, че има нещо специално у Данте. Той е великолепен любовник. Маркиз… е, кой да помисли?

Есме се приближи, опитвайки се да не изглежда така, сякаш ги подслушва.

— Наистина ли си спала с него, Маргарет?

— Наистина, Пени, и то неведнъж. Хоумър ме оставяше сама да чезна в провинцията, докато той си идваше в града. Срещнах Данте на един селски панаир. След като се запознах с него, нямах нищо против Хоумър да ме оставя сама.

— Можеш ли да ме представиш? — запита Пени. — Съпругът ми смята да си дойде в Лондон чак за откриването на Парламента.

— Разбира се. Сигурна съм, че Данте ще оцени всички приятели, които може да си спечели. Няма да му е лесно да намери приятели сред обществото — мъже приятели, искам да кажа. Жените ще се тълпят край него. Само го погледни, той е великолепен. — И Маргарет потръпна леко. — И толкова надарен в леглото.

Двете жени се отдалечиха, оставяйки Есме съвършено объркана. Но докато наблюдаваше тази сцена, тя осъзна, че всяка жена — от младите дебютантки до възрастните матрони — е очарована от циганина. Мъжете обаче изглеждаха по-предпазливи. Но високата титла на циганина скоро накара джентълмените да пожелаят да се запознаят с него.

Есме разпозна мъжа, който придружаваше циганина. Беше виконт Брукуърт, мъж с репутацията на неукротим женкар. Есме предположи, че хората с подобни характери естествено се привличат едни други.

Тогава чичо Даниел я намери.

— Лорд Алстън е тук, скъпа. — Хвана я за ръка и леко я насочи към циганина. — Сигурен съм, че маркизът няма търпение да се запознае с бъдещата си невеста.

Есме отказа да помръдне от мястото си.

— Не може ли друг път, чичо? Наистина не се чувствам добре.

— Така ми каза приятелката ти Луиз. Сигурен съм, че това са само нерви. След като се запознаеш с маркиза, можеш да се прибереш у дома, ако все още искаш да си тръгнеш.

— Моля те, чичо, аз…

Но беше твърде късно, циганинът се беше обърнал към нея и я гледаше право в очите. Погледите им се срещнаха и останаха впити един в друг. Есме първа отвърна очи. Освен че беше нервен, Данте не изглеждаше толкова не на място, колкото би си помислил. Всичко, което трябваше да направи, беше да си спомни, че е маркиз и превъзхожда по ранг почти всички присъстващи тази вечер. Освен това, той беше подходящо подготвен за бала от Грейсън и Лутър Чемпиън.

Данте се беше срещнал с няколко души през седмицата, откакто беше дошъл в града. Беше щастлив ден, когато се срещна с Брукуърт, приятел от университета. Макар че Брукуърт беше шокиран от новото положение на Данте в живота, изглеждаше доволен от щастието на приятеля си. Беше го отвел в най-популярните клубове за джентълмени, беше му показал, така да се каже, ринга, беше го представил на някои влиятелни хора. Брукуърт му беше казал да не се безпокои от реакциите на обществото, рангът му изискваше уважение. Никой нямаше да се осмели направо да отреже един маркиз.

Вниманието на Данте се изостри, когато видя няколко жени, които вече познаваше. Те бяха дами, които беше срещнал на селски панаири и по-късно беше спал с тях. Не ги интересуваше, че е циганин.

Всичко, което ги интересуваше, беше колко е твърд членът му и колко удоволствие им доставя. Запита се дали Есме Харкорт би се чувствала така. Или щеше да се смята твърде висшестояща, за да слезе до равнището на един циганин?

— Няма да имаш никакви проблеми с дамите — ухили се Брукуърт. — Виж ги, лапнали са по тебе. Много жалко, че си обещан на малката Харкорт.

— Какво знаеш за Есме Харкорт? — запита Данте.

— Не много. Тя предпочита провинцията и само понякога идва в града. Чичо и, граф Парктън, е неин настойник. Ако си спомням правилно, тя е приятна на вид, но не съм я виждал доста отдавна.

Данте въздъхна, оглеждайки тълпата. В началото погледът му мина над нея и изведнъж се върна, сякаш невидима сила привлече очите му в тази посока. Погледите им се срещнаха и останаха впити един в друг, той почувства как космите на тила му настръхват. Кръвта се втурна лудо по вените му и се събра някъде долу. Тя първа отмести поглед.

— Това е дамата — изрече той гласно, макар че нямаше такова намерение.

— Кой? Виждаш ли някой познат? — запита Брукуърт.

Данте тъкмо щеше да му посочи дамата, но разбра, че е твърде късно. Тя и възрастният мъж с нея бяха стигнали до тях.

— Лорд Алстън, позволете да ви се представя. Аз съм Даниел Харкорт, граф Парктън, а това е моята племенница лейди Есме Харкорт.

Данте загуби дар слово. Неговата дама беше жената, за която трябваше да се ожени? Невъзможно! Тя го ненавиждаше. Отнасяше се с върховно презрение към него. Той се запита дали трябва да се направи, че не я познава, или да признае, че вече я е срещал.

Брукуърт се намеси, за да прекъсне мълчанието.

— Лейди Харкорт, колко се радвам отново да ви видя.

И смушка Данте в ребрата.

Данте си спомни доброто възпитание точно навреме, за да се ръкува с графа и да се поклони на дамата. Погледна я в очите, видя смущението й и реши да не казва, че вече я е срещал. Когато тя му подаде ръка, той я взе и леко допря устните си до пръстите й. Тя дръпна ръката си толкова бързо, че той целуна въздуха.

— Лейди Есме, приятно ми е — изрече той гладко.

Виолетовите й очи блестяха на фона на порцелановата й кожа и ръждивочервената коса. Облечена в искряща сребриста бална рокля, с коса, прибрана с блещукаща диадема, тя изглеждаше като принцеса.

Много раздразнена и донякъде принцеса.

— Милорд — продължи Парктън, — вие, разбира се, знаете какво е желанието на вашия дядо относно племенницата ми и подозирам, че бихте искали да се запознаете по-отблизо с нея.

— Наистина бих искал — отвърна Данте с възможно най-култивирания си глас.

— Тогава имате позволението ми да отведете Есме на разходка в градината, стига да не се отдалечавате твърде много от къщата. Въпреки че вие и Есме един ден ще се ожените, нейната репутация трябва да бъде опазена.

— Чичо — поде Есме, — главата ме боли ужасно. Искам да си отида у дома.

— Може би ви трябва малко свеж въздух — каза Данте. — Днес времето е доста приятно. — И той подхвана лакътя й. — С ваше позволение, милорд, много бих се радвал да изведа лейди Есме на чист въздух. Тук е задушно.

— Тогава тръгвайте — отговори Парктън. — Не обръщайте внимание на Есме, тя е малко срамежлива.

— Насам, милейди — изрече Данте, отвеждайки я към отворения френски прозорец. Докато излизаха, той се наведе към нея и прошепна на ухото й: — Срамежлива ли? Чичо ви не ви познава, ако смята, че сте срамежлива.

— Как се случи това? — изсъска Есме. — Как станахте наследник на лорд Алстън? Калвин сигурно е бесен, не съм го виждала, след като беше прочетено завещанието.

— Да не би да говорите за вашия почти годеник?

Той я поведе надолу по стълбите към разкошната градина, където стотици фенери правеха нощта магическа. Няколко двойки се разхождаха по главната алея. Твърде многолюдно за интимен разговор, помисли Данте, повеждайки Есме по една тясна, по-усамотена алея. И я дръпна зад един плет.

— Чичо Даниел каза да се държим близо до къщата — изсъска Есме. — Смята, че не се познаваме.

Устните на Данте се извиха нагоре. Усмивката му беше твърде нахална, така поне се стори на Есме.

— Но ние се познаваме, нали, милейди? Аз ви прегърнах и ви целунах, вкусих страстта ви.

Сериозно оскърбена, Есме отстъпи, докато усети плета да се опира в гърба й.

— Никой не знае, само вие и аз, но предпочитам това да си остане така. — Тя го изгледа яростно. — Защо не ми казахте, че сте наследникът на Алстън? Защо лорд Алстън позволи на Калвин да мисли, че ще го наследи?

— Срещнах се с дядо си за първи път в края на Бедфордския панаир. Дотогава нямах представа, че ме е направил свой наследник. Винаги съм знаел, че съм извънбрачният внук на Алстън, но дотогава не се бяхме срещали.

— Какъв натиск упражнихте над лорд Алстън, за да го накарате да обезнаследи Калвин?

— Наистина знаете как да нараните един мъж — изрече Данте присмехулно. — Не съм използвал никакъв натиск. Узнах за завещанието няколко дни преди смъртта на Алстън. Той изпрати куриер да ме намери. Човекът ми каза, че дядо ми искал да ме види. Едва тогава научих, че ме е направил свой наследник. Каза ми, че не смята Лонсдейл достоен за титлата. Винаги съм се чудил защо маркизът плати образованието ми в университета, но сега знам. — И се засмя. — Той ме нарече човек на честта.

Есме поклати глава.

— Нищо не разбирам.

— И аз.

— Вие сте циганин. Как лорд Алстън е преценил, че сте надежден човек? Калвин може да си има недостатъци, но не знам някога да е крал, за да се препитава.

— Може да е направил нещо по-лошо — измърмори Данте.

— Какво казахте?

— Нищо, но нека да си изясним едно нещо. Аз отглеждам и продавам коне, за да издържам себе си, баба си и дядо си. Може би не всички роми са почтени, но аз не съм правил нищо, от което да се срамувам.

Есме обаче не мислеше така.

— Как можете да казвате, че не сте крадец, когато откраднахте една целувка от мене първия път, когато се срещнахме?

— Вие ми я дадохте доброволно.

— Нищо подобно! Как смеете да мислите, че ще позволя на един циганин да ме целуне, когато Калвин никога не…

— Калвин е глупак — възрази Данте. — Вие вече не сте му почти годеница. Аз съм маркиз Алстън, за когото ще се омъжите.

Есме се радваше, че вече не се очаква да се омъжи за Калвин, и нямаше да допусне циганинът да го разбере.

— Вие сте обезумели, ако мислите, че ще се омъжа за вас. Дори от мисълта за това ми призлява.

Очите на Данте се присвиха. Играта на сенките и лунната светлина по тъмните повърхности лицето му накараха Есме да затаи дъх. Нищо чудно, че жените се надпреварваха да привлекат вниманието му. Той беше твърде красив, демон под маската на извънредно мъжествен млад мъж. Мрачен, мистериозен, чувствено интригуващ.

— Това, което искате да кажете, е, че мисълта да се омъжите за ром ви ужасява. Признайте, че ме смятате за кал под благородните си обувки.

Есме се изчерви. Не би го казала точно така, но той не беше далече от истината. Тя не би се омъжила за него, независимо какво щеше да каже чичо й. Цялото добро общество щеше да й се присмива. Този мъж беше от далеч по-долно потекло и никаква титла не можеше да промени това.

Данте усещаше презрението. Есме презираше ромския му произход, макар че тялото й му реагираше. Бракът с нея щеше да направи живота му истински ад. Тя щеше да си намери любовник гаджо още преди да е изсъхнало мастилото на брачния им договор. Дали господин Бартоломю щеше да признае, че клаузите на завещанието на дядо му са изпълнени, ако Данте предложеше брак на дамата и получеше отказ?

Той знаеше, че да преследва жена, която го презира, беше чисто губене на време. Но помнеше думите на Карлота, че глупаците стъпват там, където ангелите не смеят, а той не беше ангел. Бавна усмивка разтегна устните му. Ако успееше да съблазни Есме и да я вкара в леглото си, тя щеше да бъде принудена да се омъжи за него.

Наистина ли толкова искаше да я съблазни?

Членът му се раздвижи, давайки отговора.

Данте посегна към нея. Плетът я задържа да не падне и той с лекота я грабна на ръце.

— Ние си подхождаме чудесно — прошепна той в ухото й. — И миришеш прекрасно. Всичко в тебе ме възбужда.

— Всяка жена би ви възбудила — отвърна тя. — Вие сте женкар. Имам уши, а репутацията ви вече ви е изпреварила.

Данте прокара пръст по копринената повърхност на бузата й. Приближи се още повече към нея и прошепна срещу устните й:

— Аз съм любовник, не женкар.

Есме вдигна рамене.

— Женкар, любовник, не виждам никаква разлика.

— Женкарят спи с жените за свое собствено удовлетворение, докато любовникът дава и получава удоволствие. Любовникът никога не оставя жената незадоволена.

— Пф! — изпръхтя Есме. — Много сте самонадеян. Никога не съм чувала по-арогантно изявление. — И го блъсна в гърдите. — Ако не се върна скоро, чичо Даниел ще дойде да ме потърси.

— Ще се върнем скоро. Аз наистина възнамерявам да ви ухажвам, нали разбирате. Нашият брак бе предизвестен много преди да се бяхме срещнали.

Есме поклати глава.

— Отказвам да бъда виждана във вашата компания.

Гняв скова гърба, на Данте. Есме Харкорт трябваше да научи един урок и точно той беше мъжът, който щеше да й го даде. Независимо какви бяха чувствата й към него, той нямаше да я пусне, докато не бъде готов. Усещаше я чудесно в прегръдките си и отчаяно искаше да целуне тези сочни, цупещи се устни.

— Ще ви целуна, милейди.

— Не съм ви разрешила, милорд.

— Не се нуждая от разрешение. Вие сте моя годеница.

— Още не и може би никога.

— Целувка или годеж?

— Нито едно от двете.

Погледът на Есме беше привлечен към очите му. Лунната светлина ги превръщаше в бездни от черно кадифе, така наситени, че тя не можеше да отвърне поглед, едва успяваше да диша или да мисли. Погледът й се плъзна надолу към устните му. Те бяха пълни, влажни, с леко издигнати крайчета. Тя със страх загледа как устата му се приближава към нейната, пленява я и я принуждава да му се покори, извличайки реакция въпреки съпротивата й.

Тя разтвори устни с въздишка на наслада. Върхът на езика му погали ръба на зъбите й, проникна зад тях, докосна вътрешността на бузата в лека, замайваща ласка. Целувката отне волята й, замая главата й и тя се вкопчи в него, отчаяно търсейки равновесие. Почувствува нещо твърдо, което се притискаше към нея… и ахна.

Данте притисна втвърдената дължина на члена си до нейната мекота, раздвижвайки хълбоци, докато устата му обладаваше нейната с греховна изкусност. Есме изстена в устата му. Това не можеше да продължава. Тя не искаше да стане поредното завоевание на циганина. Не искаше да има нищо общо с него. Когато ръцете му намериха чувствителните й гърди и ги обгърнаха, леко стисвайки зърната й, Есме се уплаши, че е изпаднала в сериозно затруднение. Това й харесваше твърде много.

Как беше възможно целувките на един крадец, на един циганин да я възбудят? Тя се беше целувала с няколко мъже, но техните целувки я бяха оставили равнодушна. Целувките на циганина открадваха дъха й, пораждайки туптене в странни, забранени места. И като върховно унижение тя обви ръце около врата му и отвърна на целувката му. Когато езикът му започна да влиза и да излиза от устата й в дръзка имитация на сексуален акт, тя пожела да се стопи в него, да го погълне в порите си. В момент на лудост тя пожела да почувства голата му кожа върху своята.

Тази забранена мисъл й върна здравия разум и решимостта да се съпротивлява на съблазняването на циганина. Призовавайки цялата сила на волята си, Есме, го отблъсна силно. Или беше по-силна, отколкото си мислеше, или той я пусна, защото ръцете му се отделиха от гърдите й.

— Изплаших ли те? — запита Данте.

Тя поклати отрицателно глава, загледана в тъмните му, бездънни очи, и изрече:

— Не… сама се изплаших. Не мога да мисля, когато ме целувате.

Нейният отговор съживи вярата на Данте в способността му да съблазнява. Тя поне беше усетила нещо към него, нещо друго, освен презрение. Защо това го интересуваше — ето на този въпрос Данте нямаше никакъв отговор. Красавицата с виолетови очи го беше заинтригувала още от самото начало. Той я беше пожелал много преди да знае коя е и още я искаше.

— Поне по едно си приличаме — каза Данте. — Под твоето презрение се крие искрица страст. Чувствам я, когато те докосна, усещам я в целувките ти. Заклевам се, че един ден ще ме пожелаеш така, както аз те желая. Повечето женени двойки нямат дори и толкова общо помежду си.

— Много сте самонадеян — нападна го Есме, отмествайки се от него. — Никога няма да се омъжа за вас.

— Заради Лонсдейл ли? Обичаш ли наистина този… — щеше да каже „убиец“, но го смени с „папагал“.

— Не… не… не! Не обичам Калвин. Радвам се, че вече никой не ме кара да се омъжвам за него.

Поради някаква причина признанието й накара Данте да се усмихне. Пръстите му се свиха около ръката й.

— Ще те върна в балната зала. Права си, ако не се върнем скоро, чичо ти ще помисли, че съм компрометирал добродетелта ти. Тонът му беше подигравателен. — Нали съм циганин, в края на краищата.

— Да, такъв сте — отвърна Есме с презрително изсумтяване.

Пътеката беше тясна. Телата им се докосваха, докато той я отвеждаше обратно към главната алея и към залата. Тя се опита да се дръпне, но нямаше място. Чувстваше топлината му през дрехите си и през неговите. Всичко у него излъчваше властност и арогантност. Явно той беше мъж, който винаги постигаше своето. Желаеше я сексуално и я очакваше да падне в обятията му. Дори тя трябваше да признае, че циганинът я възбуждаше. Само трябваше да я докосне и огън започваше да пулсира във вените й.

Те стигнаха до къщата и се изкачиха по стълбите към верандата. За голямо смущение на Есме всички се обърнаха да ги погледнат, когато двамата влязоха в балната зала. Вместо да я отведе при чичо й, Данте незабавно я покани на валс, който току-що започваше.

— Не знаех, че циганите танцуват валс — изрече с оскърбителен тон Есме.

— Циганите може да не танцуват валс, но маркизите го правят — отвърна Данте.

Есме нямаше какво да възрази на това. Когато танцът свърши, Данте я отведе до мястото, където стоеше Парктън, встрани от танцуващите двойки.

— Ако не я бяхте върнали навреме, щях да тръгна да ви търся — изрече Парктън с лек укор. — Може ли да ви напомня, Алстън, че вие и моята племенница още не сте официално сгодени? Дотогава приличието трябва да се спазва. Зная, че имате донякъде… неортодоксално възпитание, но съм сигурен, че сте научили обичаите на обществото.

— Наистина, милорд. Моля, простете ми, че наруших етикета. Нямах намерение да задържа лейди Есме толкова време навън, но като че ли имаме много за какво да си говорим.

Парктън кимна, очевидно поомекнал.

— Радвам се, че сте намерили общ език. Възнамерявам да направя всичко, което мога, за да стимулирам съюза между вас.

— Чичо Даниел, трябва ли сега да обсъждаме това? — запита Есме.

— Разбира се, не, скъпа. Можем да го обсъдим друг път, ако искаш. Макар че внезапната смяна на наследника ме оставя доста объркан, Алстън, искам да видя племенницата си задомена в добър брак.

— Чичо!

Парктън не обърна внимание на възклицанието й.

— Есме ще бъде добре, ако се омъжи за маркиз, но искам да бъда сигурен, че ще се разбира добре с вас на лична основа. Сигурен съм, че ме разбирате, милорд. По принцип не бих одобрил ци… хм… човек, за когото не знам почти нищо, но дядо ви, ви вярваше достатъчно, за да ви направи свой наследник, ето защо аз не мога да направя по-малко от това.

— Можете да кажете циганин, ако желаете, милорд — каза Данте, приковавайки го с тъмния си, напрегнат поглед. — Не мога да крия какъв съм. Циганин или не, кръвта на дядо Алстън тече във вените ми.

— Наистина — избъбри Парктън. — И рангът ви е по-висок от моя. Защо не се срещнем утре в „Уайтс“? Да кажем, в четири часа? Ще намерим уединен ъгъл и ще поговорим за — погледът му се плъзна към Есме — годежа.

— Ще бъда възхитен — отговори Данте.

— Искам да се прибера у дома — намеси се Есме. — Главоболието ми се усили. Лека нощ, ци… лорд Алстън.

— Лека нощ, милейди — отговори Данте, покланяйки се дълбоко. — Може би ще ми окажете честта да излезете утре заедно с мене с каретата ми. Бихте могли да ми покажете някои забележителности.

— Съжалявам, но…

— Есме ще бъде възхитена — прекъсна я Парктън. — Можете да я вземете в десет часа.

Извръщайки се, Есме обърна гръб на Данте и се отдалечи. Парктън я последва.

— Какво каза, че дамата се разсърди? — запита Брукуърт, приближавайки се боязливо към Данте.

— Не какво съм казал — отговори Данте. — А какво представлявам.

6

Той откара каретата до завоя и спусна спирачката. Макар че му липсваше чергарският живот, имаше известни предимства и в това, да бъдеш богат и титулуван, и те му харесваха. Като например тази елегантна карета и другите екипажи, които беше наследил.

Точно в десет часа Данте хвана месинговото чукче и почука на вратата. Отвори му един млад лакей.

— Бихте ли осведомили, моля ви, лейди Есме, че лорд Алстън е тук? — каза той, подавайки на лакея шапката и бастуна си, ненужни неща, които почти не използваше, но Грейсън беше настоял непременно да носи.

Лакеят му върна шапката и бастуна.

— Милейди я няма за никого тази сутрин.

Данте се намръщи. Каква игра играеше сега Есме?

— Алстън, страхувам се, че племенницата ми не се чувства добре.

Данте погледна покрай лакея към Парктън, който стоеше изправен на най-долното стъпало. Графът освободи прислужника с леко кимване.

— Лейди Есме наистина ли не се чувства добре, или я е срам да я виждат с мене? — запита Данте.

Познаваше я по-добре от чичо й.

— Не, не, погрешно преценявате племенницата ми — отрече Парктън. — Ако си спомняте, тя не се чувстваше добре, когато си тръгнахме снощи от бала. — И вдигна рамене. — Жените и неразположенията им не се поддават на обяснение.

Жени като милейди бяха загадка и за Данте.

— Ще поговоря с Есме преди срещата ни в четири часа в „Уайтс“. Не закъснявайте, имаме да обсъждаме много неща.

— Ще бъда там — каза Данте.

Погледна за последен път към стълбите, за да се увери, че Есме не е променила решението си, после се обърна и се отдалечи.

Подигравката болеше. Данте знаеше защо тя беше отклонила предложението му за разходката тази сутрин. Притесняваше се, че ще я видят с един циганин. Той познаваше жени от висшето общество, които с радост щяха да го приемат в леглата си. Когато стигна до завоя, се обърна и погледна към къщата. С ъгълчето на окото си забеляза как потрепва завесата на един прозорец на втория етаж и едно лице се появява зад стъклото. Лицето на милейди. Той се поклони и докосна шапката си.

Лицето изчезна и завесата се спусна на място. Данте се усмихна на себе си, докато скачаше леко в каретата, и веднага след това потегли. Но вместо да се върне у дома си, той реши да се наслади на една разходка из Хайд Парк. Още не беше ходил там, а от това, което беше чувал, паркът си заслужаваше да бъде разгледан.

— Отиде си — изрече Есме с въздишка на облекчение.

— Чичо ви няма да бъде доволен от поведението ви — предсказа Джейн. — Човек не се подиграва с един маркиз. А пък негова светлост е почти ваш годеник.

— Няма да се омъжа за циганин — протестира Есме.

Джейн въздъхна.

— Циганин или не, трябва да признаете, че този мъж е дяволски красив.

— Дявол е, да — измърмори Есме. — Намери ми нещо да облека, Джейн. Чудесен ден е за разходка из парка.

На вратата се почука.

— Есме, може ли да вляза? Обещавам, че няма да ти досаждам.

— Чичо Даниел — изсъска Есме, мушвайки се в леглото, и придърпа завивките до брадичката си. — Влез, чичо.

Парктън влезе в стаята.

— Как се чувстваш?

— Главата още ме боли. Готвачката ми даде прахче против главоболие, но не помогна. Смятам днес да не излизам от леглото.

— Надявам се неразположението ти да не е причинено от нежеланието да излезеш заедно с Алстън тази сутрин. Наистина, този човек ми направи силно впечатление в много области. Би трябвало да знам повече за него след срещата ни в четири часа в „Уайтс“. Ще се видим на вечеря. Надявам се, че се чувстваш достатъчно добре, за да се присъединиш към мене.

Есме му отправи немощна усмивка.

— Какво си намислил днес, чичо?

— Денят ми е запълнен. Когато Парламентът се събере, ще потърся подкрепа за един законопроект, който се надявам да прокарам.

— Значи ще се видим тази вечер.

Парктън се поколеба.

— След днешната ми среща с маркиза се надявам да обявя годежа ви и да насроча дата за сватбата.

— Откъде знаеш, че този циганин е почтен, чичо? Не можеш да ме сгодиш за човек, за когото не знаем нищо. Трябва ни време, за да разберем дали Алстън е достоен за очакванията на дядо си.

— Не съм чувал нищо лошо за него, но имаш право. Нашият разговор днес би трябвало да ми даде сведения за характера му. Е, вече ще тръгвам. Грижи се за здравето си, скъпа. Не искаме Алстън да мисли, че си болнава, нали?

Това изобщо не я засягаше. В мига, когато чичо й излезе от къщата, тя скочи от леглото, ядосвайки се на женската съдба, докато Джейн я обличаше. Един час по-късно, подходящо облечена и с боне на главата, тя се запъти към Хайд Парк, придружена от Джейн. Часът бе все още ранен за изящната публика, но това не я интересуваше. Тя предпочиташе парка, когато тълпите бяха по-редки.

— Взе ли хляб да нахраним патиците? — запита Есме.

Храненето на патиците беше едно от любимите й занимания в парка, с изключение на ездата.

Есме почти беше стигнала до езерцето, когато чу някой да я вика. Обърна се и видя виконт Лонсдейл да тича, за да я настигне.

— Надявах се да те видя тук днес — каза той, когато най-накрая я настигна.

— Добро утро, милорд — изрече хладно Есме. — Човек рядко ви вижда след смъртта на вуйчо ви. Къде бяхте?

— Отбягвах обществото, след като беше прочетено завещанието. Имах нужда да се съвзема. Шокът от постъпката на вуйчо ми едва не ме унищожи. Нямах представа за циганина, докато не чух завещанието. Не мога да си представя защо вуйчо Алстън се отказа от мене в полза на едно копеле. Това е немислимо! Никога не съм преживявал такова унижение.

— Нямаш ли представа защо лорд Алстън е предпочел незаконния си внук пред тебе?

Лонсдейл поклати отрицателно глава.

— Както вече казах, винаги съм смятал, че съм единственият наследник на вуйчо Алстън, а и той никога не е казвал нещо, с което да опровергае моето предположение. От време на време ме мъмреше за дълговете ми, дори подметна, че ще промени завещанието си, но мислех, че това е неговият начин да ме предупреди, че прекалявам. Не знаех нищо за циганина или дори, че вуйчо Алстън имал незаконен внук.

— Разбрах, че лорд Алстън платил за образованието на циганина — каза Есме.

— Така чух и аз. Брукуърт вече разнесе новината. Циганинът като че ли си е намерил един-двама приятели в града. Репутацията му с жените го предшества. Отвратително ми е да си помисля, че жени от добро потекло ще се занимават с един циганин. Смятам да поговоря днес с чичо ти да обяви годежа ни. Не мога да повярвам, че Парктън би позволил да се омъжиш за човек с циганска кръв. Още те искам, Есме. Нашият брак ще бъде брак между равни. Потеклото ми е безупречно. Майка ми, както си спомняш, беше сестра на вуйчо Алстън.

Есме сведе очи към мястото, където Лонсдейл беше стиснал ръката й над лакътя.

— Пусни ме, Калвин, боли ме.

— Не и преди да ми обещаеш, че ще се омъжиш за мене. Може да не съм маркиз Алстън, но поне не съм циганин. — И той дръпна ръката й. — Ела с мене в Гретна Грийн. Ще се оженим, преди чичо ти да се намеси.

Есме чу хрущенето на колела и се опита да се дръпне, за да не ги бутне каретата, която идваше зад тях. Явно Лонсдейл много искаше да я убеди да избяга с него, защото не чу звука.

— Калвин, идва карета…

— Всичко съм уредил — каза той. — Наех удобна карета да ни откара в Шотландия. Дори можеш да вземеш камериерката си, ако това ще те накара да се почувстваш по-удобно.

Каретата спря. Есме чу Джейн да изпъшква зад гърба й, но се чудеше как да се изплъзне на Калвин и не обърна внимание на смущението на камериерката си.

— Пуснете дамата — заповяда един студен глас.

Есме рязко извърна глава. Циганинът! Изплашен стон се откъсна от гърлото й, когато той скочи на земята. Какво правеше той тук? Въпреки изненадата си Есме разбра, че беше доволна да види циганина точно в този момент. Калвин изглеждаше решен да я отвлече в Шотландия със или без нейното съгласие. Лонсдейл изсъска към Данте:

— Махайте се. Взехте всичко, което беше мое, но няма да вземете Есме.

Тя най-накрая успя да се отскубне от хватката му.

— Не ставай смешен, Калвин. Безброй пъти съм ти казвала, че нямам намерение да се омъжвам за тебе, но ти отказваше да ме чуеш.

Лонсдейл я изгледа отвратено.

— Не ми казвай, че искаш мъж от съмнително потекло. Ако се омъжиш за циганина, обществото ще те отхвърли.

Есме въздъхна.

— Няма да се омъжвам за никого. Моля те, Калвин, иди си.

Ръцете на Данте се свиха в юмруци.

— Предлагам да направите каквото каза дамата, преди да ви покажа колко нецивилизован може да бъде един циганин.

— Не ме е страх от вас, Алстън — изръмжа Лонсдейл.

Въпреки това той отстъпи предпазливо, докато Данте се приближаваше към него. И тогава, като същински страхливец, какъвто си беше, се обърна и побягна.

— Този път печелите, но пак ще чуете за мене — извика той през рамо.

Есме потърка ръце.

— Добре ли сте? — запита Данте. — Да го настигна ли и да му дам един урок, който няма скоро да забрави?

— Добре съм.

— Какво искаше той?

— Помоли ме да избягам с него в Гретна Грийн.

Веждите на Данте се вдигнаха.

— И вие, разбира се, ме предпочетохте.

— Не искам нито него, нито вас.

Той я поведе към каретата си.

— Изглеждате разстроена. Ще ви отведа у вас.

— Напълно съм способна да намеря пътя към дома си.

Данте я вдигна на ръце и я настани в каретата си. После се усмихна извинително на Джейн.

— Има място само за двама, ще се видите с лейди Есме у дома.

— Но… — протестира Джейн.

Останалата част от изречението й увисна, докато Данте се качваше на капрата и каретата се отдалечаваше.

Вместо да излезе от парка, той се насочи към алеята Ротън Роу.

— Мислех, че ще ме отведете у дома.

— Така е… но първо трябва да поговорим.

— За какво?

— Най-напред, за това, че ме излъгахте. Казахте тази сутрин, че сте болна.

Брадичката й се вдигна предизвикателно.

— Бях. Почувствах се по-добре, след като си тръгнахте, и реших, че малко свеж въздух ще ми помогне да си проясня главата.

— Не ви вярвам, но засега ще го оставя така. — Изражението му стана мрачно. — Кажете ми какво правехте с Лонсдейл. Вие ли уредихте да се срещнете с него днес в парка?

— В никакъв случай! Срещнахме се съвсем случайно.

— Стойте далече от него. Не знаете какъв е.

Очите на Есме се разшириха.

— За какво говорите? Познавам Калвин от години. Сигурна съм, че чичо Даниел го смята за благонадежден.

— Той може да вярва на Лонсдейл, но не и аз. Заповядвам ви да стоите далече от него.

— Вие ми заповядвате?! Милорд циганино, никой не ми заповядва. Ако искам да се срещам с Калвин, ще го направя.

Тя нямаше намерение да се вижда отново с Калвин, но арогантният циганин нямаше защо да го знае.

— Този човек е…

Не, не можеше все още да обвини Лонсдейл, не и докато нямаше доказателство.

— Какъв? Знаете ли нещо за Калвин, което аз не знам?

— Може би — допусна той. — Въпреки това ще ми се подчините. Сега можете да ми кажете защо толкова се тревожите от това, че ще ви ухажвам. В друг ли сте влюбена?

— Ами ако съм? — предизвика го Есме.

Бяха сами, часът беше твърде късен за подранилите ездачи и твърде ранен за модната тълпа. Данте дръпна каретата встрани от пътя и хвана раменете й.

— Ако има друг мъж, смятам да го изгоня от мисълта ви.

— Арогантен циганин — измърмори Есме.

— Познавате ли лейди Димуиди?

— Слабо.

— След като напуснахте бала, тя ме покани да споделя леглото й. И не беше единствената, която потърси вниманието ми. Те, изглежда, ме харесват, защо вие не можете?

Есме прехапа долната си устна, обмисляйки отговора си.

— Вие сте прекалено дързък, прекалено самонадеян. Не искам да ме прибавите към дългия списък с любовниците си. — Тя го изгледа сурово. — Коя дама удостоихте с възвишеното си присъствие?

Данте се подсмихна.

— Никоя от тях. — И изразително сви рамене. — Или може би всичките. Това явно ви е все едно.

Взря се в ярките й виолетови очи и попадна под властта им. Твърде опасно беше за тази жена да броди сама из улиците, където нищо неподозиращи мъже можеха да паднат жертви на обаянието й.

Преди Есме да протестира, той дръпна бонето й и прокара пръсти през косата й, разстилайки лъскавите кичури по раменете й.

— Какво правите? — ахна Есме, посягайки към бонето си, което беше паднало на пода на каретата.

— Искам да го направя още от деня, когато ви срещнах. Косата ви е великолепна. Не червена, не ръждива, а нещо средно. — И той зарови нос в нея. — Мирише прекрасно.

Дъхът на Есме спря. Ако някой друг мъж я докоснеше така, щеше да усети опакото на темперамента й. Какво правеше този циганин различен от другите? Калвин беше красив — не толкова красив като циганина, разбира се, — но тя никога не беше искала да бъде докосвана от него или да го докосва.

Ръцете на Данте обхванаха лицето й. Тя се взря в очите му, толкова тъмни, толкова върховно пленяващи, че не можеше да отвърне погледа си от тях. Видя главата му да се извисява над нейната, видя как устните му се приближават. Мирисът му беше свеж и чист, спомни си го от последния път, когато я беше целунал. Мислите й се разпиляха, когато устните му плениха нейните и ръцете му я привлякоха към него.

Тя опря ръце в гърдите му, искайки да го отблъсне, но когато усети сърцето му да бие под дланите й, когато почувства топлината, излъчваща се от тялото му през слоевете на дрехите му, желанието за съпротива угасна.

Това не беше редно. Но как нещо, което й се струваше толкова естествено, можеше да бъде грешно? Замайването, усещането, че сърцето й спира да бие, докато знаеше, че тупти яростно, всичко това беше странна проява на емоции, които й бяха съвършено чужди.

Отначало, целувката беше нежна, Данте докосна устните й със своите, веднъж и още веднъж. После ги плени с ярост, която я разтърси повече, отколкото нежността му. Когато езикът му потърси нейния и го намери, тя реагира силно на миризмата и вкуса му, на сливането на дъха му с нейния. Дори когато си спомни, че мъжът, който я целуваше, беше циганин, тя не го спря с дума или жест. Обвивайки ръце около него, тя се предаде на греховното желание, което я преследваше, отдавайки се изцяло на неговата страст. Щеше да се разправя с предателското си тяло малко по-късно.

Накрая той се дръпна, тя си пое дъх на пресекулки. Ръката й се притисна към устата и тя го загледа втренчено, докато той я наблюдаваше с мистериозните си тъмни очи.

— Не беше толкова лошо, нали, милейди?

— Не ми хареса.

Лъжата излезе безпрепятствено от устните й.

Данте се засмя.

— Мъж с моя опит знае кога жената се наслаждава на целувката, а на вас, милейди, много ви хареса да ви целувам. Щом се оженим, ще ви целувам винаги, когато пожелаете. — Усмихна й се донякъде зловещо. — И ще правя много други неща, които също ще харесате.

— Не бих се наслаждавала на нищо с вас — възрази Есме.

— Разбирам кога жената е узряла за леглото.

Пръстите му се обвиха около гърдата й. Тя едва не излезе от кожата си.

Отметна рязко ръката му.

— Не го правете! Отведете ме у дома. Чичо Даниел ще узнае за нападението ви над моята добродетел.

— Скоро ще се оженим, свиквайте с тази идея — отговори Данте.

— Вие сте луд! — нападна го Есме. — Ще ме отведете ли у дома, или трябва да си ида пеша?

Данте въздъхна. Щеше да бъде по-трудно, отколкото си го беше мислил. Онова, което наистина го изненада, беше фактът, че той искаше да се ожени за Есме. Нямаше да има нужда от други жени в живота си, ако Есме станеше неговата маркиза. Предизвикателството го изпълни с енергия, събуди у него волята да продължи фарса да бъде маркиз, когато в душата си беше волна птица, човек, ненавиждащ живота в къща със слуги, които му се пречкаха всеки път, щом се обърнеше.

Данте пое юздите точно когато друг екипаж се изравни с неговия и спря. Една дама се подаде от откритата карета и им махна.

— Лорд Алстън, лейди Есме, колко се радвам да ви видя тук.

— Лейди Харисън — поздрави я Данте.

— Организирам едноседмично домашно парти в провинциалното си имение в първата седмица на септември. Ще има лов и хазарт за джентълмените, игри и разходки за дамите. И голям бал като кулминация на събитието. Поканите бяха разпратени, преди да наследите титлата, лорд Алстън. Ако сте свободен, моля, присъединете се към нас. И вие също, лейди Есме — прибави, сякаш сетила се в последния момент. — Знаете къде живея, милорд — добави тя свенливо.

— Ще се посъветвам със секретаря си, за да разбера дали съм свободен, милейди — изрече предпазливо Данте.

— Аз съм заета — вметна Есме, — но ви благодаря за поканата.

Лейди Харисън изпрати на Данте една ослепителна усмивка и махна на кочияша си да потегли. Данте не обърна внимание на втренчения поглед на Есме, когато леко плесна камшика по задницата на коня. Животното потегли с лека стъпка.

— Лейди Харисън една от вашите любовници ли е? — запита Есме.

Данте отказа да стане мишена на закачки.

— Срещнах дамата на един панаир.

— Тя намекна, че сте или сте били интимни.

Усмивка разтегна чувствените устни на Данте.

— Ревнувате ли, милейди?

— Вас? Едва ли. Все ми е едно колко любовници имате, стига да не ме прибавяте към списъка си.

— Имам сериозното намерение да ви прибавя. Вашето име ще бъде последното в списъка. След като се оженим, няма да има други жени.

Есме не можа да отговори нищо. Какво би могла да каже на един мъж, който току-що беше обещал да бъде верен на брачните си клетви?

Пътят до къщата на Парктън беше кратък и изпълнен с мълчание. Данте спря на завоя и скочи леко на земята. Обхващайки тънката талия на Есме, той я свали на тротоара. Двамата стигнаха заедно до портата. Данте я отвори и Есме мина леко през нея.

— Хареса ли ви разходката, милейди? — запита той, когато приближиха входната врата. — И аз обичам да яздя сутрин рано. Бихте ли желали да се присъедините към мене утре сутринта, ако времето позволява?

— Обичам да яздя — призна Есме, — но утре не ми е удобно.

Веселост оцвети думите му.

— Някога ще ви бъде ли удобно? Не, не ми отговаряйте, вече знам отговора. Ще ви посетя утре вечер. Приятен ден, милейди.

Есме не влезе веднага вътре. Обърна се и загледа как циганинът се отдалечава с големи крачки. Беше объркана от вихрушката на емоциите, която усещаше в себе си, докато беше с него. Даже не харесваше този циганин. Той беше откраднал наследството на Калвин и това не беше редно. Не че особено харесваше Калвин, но знаеше каква е разликата между редното и нередното. Но нещо, освен изгубената титла на Калвин не преставаше да я безпокои. Циганинът събуждаше усещания, които никога досега не беше познавала, и това я плашеше.

Есме наблюдаваше как Данте се качва в каретата и поема юздите. Понечи да се обърне, когато тропотът на конски копита привлече вниманието й. Тогава го видя. Голяма черна карета трополеше бързо по улицата, насочвайки се точно към лекия екипаж на Данте.

Есме изкрещя, за да го предупреди, но беше твърде късно. Тежката карета блъсна тази на Данте и я преобърна странично. Сърцето на Есме примря, когато тя видя как Данте излита във въздуха и пада на улицата с оглушително тупване. И остана да лежи неподвижно.

Виковете на Есме накараха група слуги да се изсипят от вратата.

— Лорд Алстън е ранен — опита се да надвиха цвиленето на коня, все още впрегнат в каретата.

И хукна към Данте, последвана от двама лакеи и иконома.

Данте разбра, че е ранен, когато внезапният взрив на рязка болка му отне дъха. Главата го болеше непоносимо, но най-силната болка бликаше от дясното му рамо. То беше или счупено, или изкълчено. Надяваше се да е второто. Помъчи се да помръдне и една не припадна от болка, почти неосъзнавайки, че Есме е коленичила до него с лице, издаващо неподправено състрадание.

— Пратете да повикат лекаря — нареди рязко Есме. — Трябва да внесем негова светлост вътре. И се погрижете за коня. Горкото животно може да е ранено.

Данте има достатъчно присъствие на духа, за да каже:

— Полека, рамото ми може да е счупено.

— Може да има и други счупени кости, освен рамото — отвърна Есме. — Джеймисън, донесете одеяло, ще го използваме, за да пренесем негова светлост в къщата.

Лакеят побърза да изпълни заповедта и след няколко минути се върна с дебело вълнено одеяло. Данте сподави един стон, докато го преместваха на одеялото и го внасяха в къщата, отнасяйки го по стълбите към втория етаж, за да го настанят в стаята за гости. Цялата процедура беше болезнена и когато го сложиха на леглото, той беше почти в безсъзнание.

Данте нямаше представа колко време беше минало между изпаданията в безсъзнание и поредните свестявания, но всеки път, щом дойдеше на себе си, виждаше Есме надвесена над него да слага студени кърпи на огромната буца, изскочила на челото му. За първи път се почувства на себе си, когато лекарят влезе в стаята му, представи се като доктор Адамс и помоли всички да излязат.

— Е, милорд, да видим какви са другите ви наранявания, освен подутината на главата ви. Казаха ми, че е имало инцидент с карета.

— Не си спомням какво точно се случи — измърмори Данте.

— Хъм, ужасна буца. Помните ли името си?

— Разбира се, аз съм Данте Ноулз, маркиз Алстън.

— Много добре. Къде другаде ви боли, освен главата?

— Дясното рамо — изпъшка Данте. — Или е счупено, или изкълчено.

Доктор Адамс започна леко да опипва рамото му. Данте стисна зъби, после извика, когато Адамс се опита да помръдне дясната му ръка.

— Изкълчено — промърмори лекарят. — Ще ми трябва помощ, за да го наместя.

Излезе от стаята и се върна със същите двама лакеи, които бяха внесли Данте.

— Внимателно свалете ризата му — каза Адамс. — Ще му трябва нощна дреха, след като свърша.

Данте се усещаше безпомощен и това никак не му харесваше. Ако Карлота беше тук, щеше да го оправи без всичките тези церемонии. Единият от лакеите излезе и отиде да донесе нощница, докато другият сваляше ризата на Данте. След това помогна на лекаря да измъкне пострадалия от леглото и да го настани на един стол. Адамс застана зад него и нареди на лакея да задържи здраво лявото му рамо. Данте се стегна, когато Адамс опря коляно в средата на гърба му, сграбчи дясното му рамо и го дръпна рязко. Силното щракване, което се чу, накара лакея да премига и да пребледнее.

— Готово — каза Адамс. Направи превръзка, която да поддържа ръката на Данте на място, и я върза на врата му. — Рамото ще бъде като ново след две седмици.

Целият изпотен, Данте стана и се запъти с несигурна стъпка към леглото. Сега, когато рамото му си беше вече на мястото, можеше да се съсредоточи върху ужасните болки в главата.

— Ще ви оставя прахове против главоболие — каза Адамс, сякаш прочел мислите на Данте. Лакеят подаде една нощница на лекаря. — Щом облечете това, ще ви прегледам за други наранявания.

— Натъртванията не ме плашат, доктор Адамс — възрази Данте. — Колкото до нощницата, няма да имам нужда от нея, защото смятам веднага да се върна у дома си. Секретарят ми ще се погрижи да плати за вашите услуги.

— Трябва да останете на легло за един-два дни — настоя Адамс. — Може да имате мозъчно сътресение. Сигурен съм, че лорд Парктън ще ви окаже гостоприемство.

— Не мога да приема.

— Наистина настоявам да останете на легло поне двадесет и четири часа — възрази Адамс.

— Не мисля, че…

Думите на Данте бяха пресечени от Парктън, който тъкмо влизаше в спалнята.

— Току-що научих за инцидента, Алстън. Вече наредих да намерят небрежния кочияш, който удари вашата карета, и пратих известие в резиденцията ви.

— Лорд Алстън има много рани, включително евентуално мозъчно сътресение, както и изкълчено дясно рамо — каза Адамс. — Той е упорит човек. Настоява веднага да си тръгне, противно на изричния ми съвет да остане на легло.

— Не искам да чувам за никакво тръгване, Алстън — каза Парктън.

— Трябва да следвате нарежданията на лекаря. Още не сме говорили с вас. Ако се чувствате достатъчно добре, можем да поговорим по-късно днес, без да се налага да напускате леглото.

Данте усещаше кога е победен. Предположи, че може да остане на легло за един ден, ако това би помогнало на главата му да престане да го боли и на рамото му да оздравее по-бързо.

— Много добре, но един ден на легло е всичко, което бих могъл да понеса. Възнамерявам да проуча този инцидент и да намеря виновника.

Уверен, че пациентът му ще се почини, Адамс се приготви да си тръгне.

— Пратете да ме повикат, ако стане нужда. Приятен ден, лорд Парктън, лорд Алстън.

— Имате нужда от помощ, за да влезете в нощницата — каза Парктън, кимвайки на лакея, който стоеше наблизо в очакване на заповеди.

Проклинайки неспособността си да се облече сам, Данте скоро се намери лишен от дрехите си и облечен в нощница, каквато никога не беше носил, а после напъхан в леглото.

Парктън освободи слугите и придърпа един стол до леглото.

— Какво можете да ми кажете за инцидента, Алстън?

— Не особено много. Всичко, което си спомням, е как се качвах в каретата си, а след миг излетях във въздуха.

— Знам как стана всичко — изрече Есме, застанала на вратата. — Доктор Адамс каза, че вече мога да вляза.

— Видяхте ли инцидента? — запита Данте, мъчейки се да заеме седнало положение.

Парктън му помогна и махна на Есме да дойде при тях. Тя се приближи и загриженият й поглед се спря на Данте.

— Добре ли сте?

— Чудесно. Рамото ми не беше счупено, а само изкълчено. Щом главата спре да ме боли, ще бъда като нов. Кажете ми какво видяхте.

— Поради някаква причина се обърнах, преди да вляза в къщата, и ви видях да се качвате в каретата си. Видях черната карета, която се насочваше точно към вас. Можеше да се размине с вас, имаше достатъчно място, но кочияшът умишлено се отклони към вашия екипаж.

— Каретата имаше ли някакви отличителни знаци? — запита Данте.

— Не, беше съвсем черна.

— Видяхте ли кочияша? — запита Парктън.

— Носеше шапка, нахлупена ниско на челото. Не бих могла да го позная, ако го видя на улицата. Не беше инцидент. Някой направи преднамерен опит да отнеме живота на лорд Алстън.

— Имате ли неприятели, Алстън? — запита Парктън.

Данте не каза нищо. Доколкото знаеше, имаше само един неприятел. Мъжът, който беше убил дядо му.

7

Данте спеше толкова дълбоко, когато Парктън се отби в стаята му следобеда, че графът реши, че разговорът им би могъл да почака, Данте спа, без да се събуди, чак докато не чу часовника в коридора да отмерва полунощ. Не можеше да повярва, че е спал толкова дълго, но почивката му се беше отразила добре. Болките в главата бяха попритихнали, а рамото му не пулсираше толкова силно като преди.

Огънят в камината осигуряваше достатъчна светлина за Данте, за да види покрития със салфетка поднос, оставен на една масичка близо до него. Той внезапно разбра, че е гладен. Остана седнал на ръба на леглото за няколко секунди, преди да се опита да стане. Надигна се, олюля се, но скоро възстанови равновесието си. Погледът му попадна върху изкусително подредени студени меса, сирене и хляб, скрити под салфетката.

Данте дръпна един стол и започна да яде с лявата ръка. Изругавайки несръчността си, той измъкна дясната от превръзката, откри, че може да си служи с нея, без да я натоварва много, и изяде цялата храна от подноса, преглъщайки я с виното, което също му беше оставено.

След като засити стомаха си, той почувства, че силата му се връща, и започна да се разхожда из спалнята, за да прогони вцепенението от краката си. Въпреки препоръката на лекаря усещаше, че ако остане цял ден на легло, това ще бъде само загуба на време. Никога не беше боледувал, беше имал само незначителни рани през безразсъдната си младост.

Чувстваше се глупаво в нощницата. Ако трябваше да се върне в леглото, нямаше нужда от излишни дрехи, които да затрудняват движенията му. Вдигна нощницата над лявата ръка и главата си, а после я измъкна над дясната ръка и я хвърли настрана.

Вратата се отвори. Есме влезе в стаята.

— Добре ли сте? Чух ви да се разхождате и… — Тя ахна. — Господи, вие сте гол!

Колкото и да искаше да излезе, тя не можеше да накара краката си да се раздвижат или очите си да погледнат в друга посока. Мургавото тяло на циганина беше великолепно оформено, със съвършени пропорции, тя не знаеше накъде да погледне най-напред.

Ръцете му бяха здрави и мускулести. Гърдите му бяха широки, хълбоците — тесни, краката му бяха дълги и здрави. Самата му същина я замайваше. Начинът, по който се движеше, всеки негов жест излъчваше чувственост. Той беше сексуално животно, което я караше да мисли за греховни неща. Неща, за които почти нищо не знаеше.

Макар да знаеше, че тя се е втренчила в него, той не помръдна, просто й се усмихна. Устата му беше добре оформена, измамно нежна. Косата и косо разположените вежди бяха черни като гарваново крило. И докато Есме се опитваше да се пребори с греховният подтик да го гледа, очите й се отклониха надолу към неговия… Боже! Тя беше виждала мъжки атрибути в книгите и на статуите, но огромният член, стърчащ от гнездото от черни косми, надминаваше всичко, видяно от нея до момента.

Тя преглътна буцата в гърлото си, опитвайки се да си тръгне. За съжаление, краката отказвала да й служат.

— Простете… Не исках…

С голямо усилие тя успя да отмести поглед, макар че й струваше много усилия да не гледа към внушителната демонстрация на вдъхващата страст мъжка сила. Всички мъже ли бяха така изключително надарени? Някак си се съмняваше. Леко отстъпи назад.

Данте разбра, че трябваше да скочи веднага в леглото, когато Есме се появи, но и той беше стреснат не по-малко от нея. А после начинът, по който очите й го поглъщаха, го задържа неподвижен на мястото му. Беше хвърлил бегъл поглед към члена си, усмихвайки се, когато го видя да щръква, издигайки се на висотата на ситуацията. Реагира, едва когато видя Есме да отстъпва към вратата. Трябваха му три дълги крачки, за да стигне до нея. Затвори вратата и я обърна с лице към себе си. После я погледна втренчено, със същата интензивност, с каквато тя го беше гледала.

Тя бе облечена в нещо дълго и бяло, което се вееше около тънките й крака и прилепваше към неподдържаните й от никакъв корсет гърди. Материята беше толкова фина, че той виждаше дръзко стърчащите рубинени зърна. Погледът му се плъзна надолу, към ръждиво оцветения триъгълник между бедрата й.

Есме премига.

— Защо затваряте вратата?

— Хареса ли ти това, което видя, любов моя? — проточи той. — На мене много ми харесва това, което виждам.

— Аз… аз… трябва да си вървя. Само исках да надникна, да видя дали сте добре.

— Есме, сладка Есме, отричай колкото си искаш, но ти си готова за любов, а аз не мога да се сетя за по-добър момент.

Той я хвана за ръка и я поведе към леглото.

Есме го блъсна в гърдите. Изненадан, той падна на леглото, увличайки я със себе си. Тя падна върху него. Рязка болка прониза нараненото му рамо, но бързо отлетя, когато меките й гърди се опряха в неговите.

— Спри, циганино. Ще се нараниш.

— Казвам се Данте. Кажи го! Защо трябва да мислиш за мене като за циганин вместо мъж, достоен за вниманието ти?

— Защото си циганин — възрази тя. — Не искам да те нараня, но ще го направя, ако не ме пуснеш.

Устните на Данте се изпънаха в права линия.

— Казвам се Данте. Кажи го.

Мълчание.

— Ако не кажеш името ми, ще те съблека гола и ще те нацелувам, докато не ме пожелаеш толкова силно, колкото и аз тебе.

Очевидно Есме разбра, че той не се шегува.

— Данте. Ето, казах го. Сега какво ще правиш?

Той се ухили.

— Ще те съблека гола и ще те нацелувам навсякъде.

— Излъга ме!

— Така е. Ще пищиш ли? Ако ни намерят заедно, ще последва незабавна сватба, независимо дали искаш или не.

— Ти си…

— Нали? Но обещавам да не правя нищо, което не искаш да правя. Можеш да ми кажеш да спра в който и да било момент и ще го направя.

Тя го изгледа скептично.

— Не ти вярвам.

— Опитай. Позволи ми да те целуна. Ако не ти хареса, само ми кажи и ще те пусна.

Той я премести с едно грациозно движение и се озова над нея. После отмести косата й и сведе устни към оголената й шия, галейки плътта й с език. Чу я да ахва и се усмихна. Това беше жената, за която щеше да се ожени, не виждаше защо да чака до сватбената им нощ. Но би устоял на думата си, дори това да го убиеше. Ако тя кажеше да спре, щеше да спре. Замоли се тя да не го казва.

Данте облиза меката част на ухото й, докато се пресягаше между телата им и сръчните му пръсти вдигаха нощницата й инч след инч. Устата му лепнеше о нейната, вкусвайки, търсейки, намирайки езика й. Тя беше толкова сладка и невинна, че той едва сдържаше непокорния си член.

Ръката му започна да гали треперещата плът на оголения й корем, спирайки се на къдравото гнездо между краката й. Пръстите му излязоха оттам влажни. Посягайки по-нататък, той проследи с умел пръст влажните гънки. Тя замря, но не произнесе думата, която би го спряла. Той беше обещал да спре, ако тя го помоли, но досега думата не беше излязла от устните й.

Целувките му продължаваха, горещи и настоятелни, докато той я приучваше към любовното докосване. Езикът му предизвикателно проучваше устата й, докато той дръзко разтваряше нежните й листчета и плъзваше един пръст, бавно и неотклонно, в стегнатата й ножница. Тялото й се изви предизвикателно под неговото. Той се надигна на левия си лакът и се втренчи в очите й с вдигнати вежди. Когато тя не каза нищо, той отново плени устата й, докато пръстът му влизаше и излизаше от нея, веднъж, два пъти… отново и отново.

Погали я отново, после я отвори по-широко и пъхна още един пръст при първия. Бедрата й се вдигнаха, за да посрещнат докосването му. Той се усмихна на себе си. Още не беше чул думата, която щеше да прекрати тази блажена интерлюдия.

Замаяна от целувките му, връхлетяна от безброй непознати усещания, Есме реагираше инстинктивно на интимните ласки на Данте, отваряйки се за проникването на пръстите му.

— Отпусни се — прошепна той срещу устните й. — Толкова си сладка, все едно съм в рая. Да свалим тази нощница. Искам да вкуся гърдите ти.

Есме отвори уста, за да протестира, но вместо това изстена. За свое отвращение дори му помогна да свали нощницата й. Ако поискаше да го спре, трябваше да бъде или сега, или никога. Тогава устата му намери гърдите й и всяка свързана мисъл излетя от главата й. Той близна твърдите хълмчета и засмука зърната й, докато те не се втвърдиха в болезнени розови пъпки.

Усещането беше толкова силно, че тя не би могла да го опише. Пръстите му играеха между краката й. Хълбоците й се надигнаха и се размърдаха срещу пръстите му, които влизаха и излизаха, галейки, отдръпвайки се, навлизайки още по-дълбоко. Тя реагира инстинктивно на интимните ласки, бедрата й започнаха да се отпускат.

Той се отпусна върху нея, разтваряйки бедрата й с коленете си. Извади пръстите си от нея и отведе пулсиращата глава на ерекцията си към нежната й, топяща се сърцевина. Натисна леко, тя си пое остро дъх. Той спря, почивайки си върху нея, обсипвайки с целувки пищната й уста, ангажирайки сетивата й, изисквайки цялото й внимание.

Погледна в очите й, видя объркването й и изпита моментна вина, задето беше предприел това съблазняване, но бързо прогони мисълта от ума си. Беше дал на Есме всяка мислима възможност да го спре, но тя не беше казала и не беше направила нищо, с което да му покаже, че не го иска.

Тя дишаше тежко, очите й бяха замъглени от страст. Нищо в нейното изражение не подсказваше, че не харесва онова, което той правеше с нея.

— Отпусни се, любов моя. Ще те отведа в рая.

— Ще се нараниш — изпъшка Есме. — Главоболието ти, рамото ти…

— Позволи ми аз да се безпокоя за това. Искаш ли да спра? Макар че това би му струвало скъпо, щеше да престане, ако тя го беше помолила.

Бедрата й се раздвижиха, като че ли опитвайки се да го привлекат по-навътре.

— Сп… О, господи, трябва да съм обезумяла, както и ти. Не мога да кажа тази дума.

— Слава богу. Може малко да боли, но ще се опитам да бъда нежен.

Без да изпуска погледа й, той леко се дръпна назад, рязко изви хълбоците си и навлезе изведнъж в тялото й с мощен тласък. Почувства съпротивата на девствеността й да отстъпва, усети как го облива гореща влага, как тя се стяга около пулсиращия му секс. Най-после му стана ясно какво означаваше думата рай.

Улови вика на Есме в устата си, усети я как замръзва под него. Дишайки тежко, с агонизиращо тяло, Данте се насили да остане неподвижен, сдържайки подтика да навлезе отново, да опустоши сладките й дълбини, да я покори и да я направи своя. Нерешително се отдели от устата й, вдигна глава и се вгледа в нея.

Тя си пое неравен, треперещ дъх, гърдите й се притискаха до неговите, засилвайки агонията му. Болезненият му член трепна в нея. Очите й се вдигнаха към неговите, толкова дълбоко виолетови, че бяха почти черни. Тя премига, после още веднъж и се опита да се отмести.

— Боли.

Той изпитваше болка.

— Не, не мърдай. Само… чакай малко, докато се овладея.

Тя изпусна още една треперлива въздишка. Той докосна устните й със своите, полагайки леки целувки по цялата й уста, усети как съпротивата й отпада, почувства как тялото й омеква под неговото. Почувства как тя се предава, вкуси жаждата й.

Сладостта на момента едва не го обезоръжи. Беше изпълнен с упоително чувство на лекота, на споделеност. Целуна я силно и възобнови тласъците. Жаждата му за нея беше толкова силна, толкова първична, че му отнемаше всякаква мисъл и говор. Нейният ритъм се пригоди към неговия, отразявайки движенията му. Скоро телата им така се настроиха, че той не знаеше къде свършва нейното и къде започва неговото. Бяха станали едно.

Кръвта му туптеше и тялото му крещеше за освобождение, докато той навлизаше все по-дълбоко и по-дълбоко, а топлината на телата им ги сливаше в едно цяло.

— О, господи — ахна Есме. — Какво става? Усещам… Искам… Не мога да го обясня.

Данте се засмя късо и рязко срещу ухото й.

— Знам какво чувстваш, любов моя.

И усили темпото на тласъците. Беше толкова близо до кулминацията, че се побоя да не я изостави насред пътя, а това беше недопустимо за един опитен любовник циганин. Пъхна ръка между телата им, намери центъра на нейното напрежение и започна да масажира набъбналата пъпка, докато не я разтърсиха резки конвулсии.

На Есме й се струваше, че Данте е стигнал до бездните на някаква тайна част от нея, която тя не познаваше и за чието съществувание не подозираше. Сърцето й биеше диво, докато тя отговаряше на ритъма на тласъците му с все по-растяща сила. С всеки тласък той докосваше нещо по-дълбоко, по-богато и самоконтролът й заплашваше да се разпадне. Тя стенеше, не мислейки за нищо, освен да достигне целта, която желаеше над всичко останало.

Силна, туптяща топлина овладя сетивата й и ги задържа в плен. За един разкошен миг й се стори, че мъжът, който се любеше с нея, наистина изпитва силни чувства към нея. Тогава мислите й се пръснаха. Тя се остави в доброволен плен на удоволствието, гърчейки се в неповторима кулминация.

Когато тя утихна, Данте още се движеше в нея, а тъмните му очи я наблюдаваха с изражение на свиреп мъжки триумф. Тогава той отметна глава, мускулите на врата му се издуха и хълбоците му я притиснаха в дюшека, когато и той намери собственото си удовлетворение.

Безумието му я повлече още по-дълбоко в екстаза. Тя се загърчи, захлипа, вкопчи се в раменете му, докато горещото му семе я обливаше отвътре. Чуваше задавените му стонове, усети го как се отпуска върху нея и замира. Когато той вдигна глава и се взря в очите й, те бяха замъглени от удовлетворена страст.

Есме отмести очи. Не можеше да понесе триумфалния поглед, който струеше от очите му. Обзе я внезапен гняв. Тя беше съблазнена от един циганин, който тази нощ се беше показал достоен за репутацията си.

Тя скочи от леглото.

— Проклет да си! Не исках това.

— Не те чух да поискаш да спра.

— А щеше ли?

— Макар че можеше да ме убие, щях да спра, когато и да го беше поискала, ако ме беше помолила.

Тя посегна към нощницата си.

— Ти си твърде опитен за мене и го знаеше. Нямах шанс срещу тебе.

Данте отвърна спокойно:

— Дадох ти пълната възможност да ме спреш, любов моя.

Есме се наежи.

— Не ме наричай своя любов. Дори не те харесвам.

Тя навлече нощницата си и му подхвърли неговата. Данте я остави да лежи там, където се беше приземила.

— Не спя облечен.

Облегна се на дясната си ръка, изруга полугласно и се отпусна на леглото.

Есме го чу и се обърна. Той се държеше за ръката, а на лицето му се беше изписало болезнено изражение.

— Глупак такъв — изсмя се тя. — Предупредих те. Сам се нарани, нали? Къде ти е превръзката?

Данте вдигна рамене. Есме я намери захвърлена на пода до леглото и му я метна.

— Сложи си я.

— Защо? Мислех, че не те е грижа за мене.

— Така е, но бих помогнала и на животно, ако страда.

Тя намести ръката му в превръзката и я окачи на врата му.

— Ох! Умишлено ми причиняваш болка.

— Стой мирно. Да не искаш чичо ми да нахлуе тук?

— Няма значение. Нали ще се женим.

— Не съм се съгласявала да се омъжвам за тебе.

— Нямаш избор. Отнех добродетелта ти и чичо ти ще поиска да направя каквото се полага.

— Арогантен циганин — изфуча Есме. — Не искам да се омъжвам за тебе. Нито ти, нито чичо Даниел можете да ме заставите да ида пред олтара.

Устата на Данте се изпъна в мрачна усмивка.

— Така ли мислиш? — И я изгледа пронизително. — Както изтъкнах, аз те лиших от добродетелта ти.

Тя го смрази с такъв студен поглед, че той трепна.

— Кой ще му го каже?

Данте знаеше, че никога не би казал каквото и да било на Парктън за случилото се тази нощ. Не беше в природата му да разпространява клюки за любовниците си. Никога не би изложил Есме по такъв начин.

— Не се притеснявай. Няма да кажа на чичо ти, че сме любовници.

— Не сме любовници! Един път не означава връзка. — И тя го изгледа свирепо. — Може би трябваше да се омъжа за Калвин. Той никога не се е опитвал да ме съблазни.

Данте се подсмихна.

— Аз не просто се опитах, а успях.

Отказвайки да се поддаде на предизвикателството, Есме отвори вратата, надникна в коридора, не видя никого и излезе.

Данте се отпусна на леглото, напълно буден, питайки се как нещата толкова бързо бяха тръгнали по погрешен път. Не съжаляваше, че е съблазнил Есме, това щеше да се случи рано или късно. Нейната страст го беше зашеметила и той още усещаше замайване от това откритите. Усмихна се. Кой да помисли, че една невинна девица би могла да реагира така силно? Беше очаквал Есме да бъде недокосната и с благодарност разбра, че очакванията му се бяха изпълнили. Но не вярваше тя да откаже предложението му за женитба, след като му беше позволила да се люби с нея.

Та той я беше съблазнил, за бога! Никоя здравомислеща жена нямаше да откаже да се омъжи за съблазнителя си, ако той поиска ръката й. Ако нямаше намерение да се омъжва за него, защо не го беше спряла?

Умът му внезапно се върна към неотдавнашното му разминаване със смъртта. Ами ако Есме беше в каретата, когато се беше случил инцидентът? Погълнат от тази ужасна мисъл, Данте се унесе в неспокоен сън.

На следващата сутрин успя да се облече сам, въпреки болките в рамото. Главата още го болеше, но той реши, че може да го преживее, защото нима не беше пренебрегнал това, докато се любеше с Есме? Лакеят, когото беше запомнил от вчера, го отведе в стаята за закуска. Слънчевата трапезария беше празна, само слугите редяха закуската на шкафа.

— Лейди Есме още ли спи? — обърна се той към лакея.

— Да, милорд. Лорд Парктън скоро ще слезе. Кафе ли предпочитате или чай?

— Кафе, моля, Джеймисън. Вие сте Джеймисън, нали?

Прислужникът засия.

— Да, милорд.

И наля кафе в чашата на Данте.

Отклони предложената му от прислужника каничка с каймак. Обичаше кафето си черно и силно. Хванал неудобно чашата в лявата си ръка, той тъкмо отпи от нея, когато Парктън влезе в трапезарията.

— Какво правите извън леглото, Алстън?

— Закусвам. Чувствам се достатъчно добре днес, за да се върна у дома. Не че не оценявам гостоприемството ви.

— Вие знаете кое е най-доброто, предполагам. Това ще ни даде време да осъществим разговора, който пропуснахме. Вие спяхте толкова дълбоко вчера, че не исках да ви будя.

Двамата мъже напълниха чиниите си и започнаха да ядат. Когато свършиха, Парктън се облегна назад и погледна Данте през присвитите си клепачи.

— Да поговорим ли за покушението над живота ви? Явно някой иска да ви отстрани. Знаете ли кой?

Данте се поколеба.

— Не. Аз нямам неприятели. Допреди да наследя титлата, не съм се застоявал на едно място достатъчно дълго, за да си създавам неприятели.

— Разбирам. Още ли смятате да се ожените за Есме?

— Тя не иска циганин. Смята, че не съм достоен за нея.

— Ще се осъзнае. Да й заповядам ли да се омъжи за вас?

— Не искам да я имам по този начин. Освен това — изрече замислено Данте, — ако животът ми е в опасност, сега няма да е уместен момент да се оженя. Много ще ми бъде неприятно, ако я видя наранена заради мене.

— Възможно е да сте прав. Преди да продължим с разговора, моля, отговорете на въпроса ми. Наистина ли още имате намерение да се ожените за Есме?

— Разбира се. Първоначално се стреснах, когато разбрах, че дядо ми е избрал годеница, но след като се запознах с Есме, разбрах, че е бил прав. Тя е съвършената съпруга за мене… ако преодолее предразсъдъците си. Но няма да настоявам да се оженим, докато не се уверя, че тя няма да пострада заради мене.

— Вие сте мъдър мъж, Алстън, и предвидлив — изрече Парктън. И се изправи. — Ако ви потрябва помощ, моля, не се колебайте да се обърнете към мене. Ще направя всичко, което ми е по силите, за да ви помогна да спечелите благосклонността на Есме.

— Благодаря ви, но аз искам съпругата ми да ме желае, а не насила да се яви пред олтара.

— Есме бе обещана на наследника на Алстън, след като баща ви почина, без да остави потомство. Възнамерявам да осъществя желанието на баща й. Ако ме извините, имам среща, за която не бива да закъснявам. Ще наредя на кочияша си да ви откара у вас, когато бъдете готов за тръгване.

Данте отпиваше от кафето си, припомняйки си как беше съблазнил Есме. След тази нощ той знаеше, че между тях се беше породило нещо специално, просто трябваше да убеди милейди. Не можа да сдържи усмивката си. Не си спомняше друга жена, която толкова да го привлича, въпреки пристъпа на угризения, че я беше съблазнил. Но като знаеше, че й беше дал възможност да го спре, това донякъде притъпяваше вината му.

— Какво правите извън леглото? — запита Есме от прага.

Данте веднага забеляза, че бузите й са почервенели и че очите й не смеят да срещнат неговите. Срамуваше ли се от това, което беше правила с него снощи?

— Не искам да удължавам престоя си тук. Освен това, трябва да разбера кой се опита да ме убие.

— Може би вашият инцидент действително е бил само инцидент — изрече замислено Есме, докато отиваше към шкафа, за да напълни чинията си.

Джеймисън побърза да налее димящ чай в чашата й.

— Това ли мислите?

Есме вдигна рамене.

— Може би.

Данте се надигна.

— Това няма никакъв смисъл. — Отпрати Джеймисън с поглед и се приближи към Есме. — Относно снощи…

Тя му хвърли яростен поглед.

— Не желая да говоря за това. Макар че направи каквото си искаше с мене, нямам намерение да се омъжвам за тебе, нито пък искам да те видя, когато и да било.

Може би щеше да бъде най-добре, помисли Данте, да даде на Есме време да осъзнае взаимното им привличане.

— Ако нямаш желание да ме виждаш, ще се съобразя с това.

Главата на Есме рязко се вдигна.

— Наистина ли?

— Желанието на милейди е закон за мене.

— Но…

Той взе ръката й, обърна я с дланта нагоре и я вдигна към устните си.

— Ще ти липсвам — каза той, дарявайки я с топла усмивка, — както и ти на мене.

— Изобщо няма да ми липсваш. Арогантността ти е непоносима. Подозирам, че ще си намериш друга жена да ти топли леглото още преди денят да е свършил.

— Действително ли мислиш така?

Дразнещият му глас я накара да стисне зъби. Предната нощ нищо ли не означаваше за него? Тя се вбесяваше, когато си спомнеше как я беше използвал и как му го беше позволила. Сигурно не беше очаквала той да се съгласи толкова охотно с желанието й никога повече да не го види. Снощи искаше да се ожени за нея, нима вече се беше отказал?

— Не бих очаквала по-малко от един циганин — изпухтя тя. — Приятен ден, милорд.

Бързото излизане на Данте остави Есме зашеметена. Как можеше да се отнася към нея по този начин, когато тя му беше дала своята невинност?

Тъй като не намираше обяснение, тя се загледа във вратата, през която беше излязъл Данте. Беше си отишъл и не го очакваше да се върне. Снощи беше казал, че ще се оженят. Какво го беше накарало да промени решението си? Отговорът дойде в прилив на срам. Нейната неопитност го беше накарала да загуби интерес. Храната в устата й загуби вкуса си.

Есме си каза, че би трябвало да приветства отхвърлянето на Данте. Това искаше тя, нали? Защо да търси възхищението на циганина, когато дори не го харесваше?

Но въпросът, който най-много я безпокоеше, си оставаше без отговор. Защо не го беше спряла снощи? Отказваше да признае, че беше искала циганинът да се люби с нея, че се беше наслаждавала на всеки миг в прегръдките му.

Единственото обяснение, което би могла да приеме, беше, че този мъж я беше съблазнил и се беше възползвал от невинността й. Това обяснение беше единственият начин да спаси гордостта си. И никога повече да не го видеше, пак нямаше да бъде доволна.

Данте срещна Джеймисън пред стаята за закуската и го запита как са конят и каретата му.

Беше чул болезненото цвилене на животното и се страхуваше, че е станало най-лошото. Джеймисън го насочи към конюшнята зад къщата, където той намери Кондор доволно да дъвче сеното, но никъде не видя каретата си.

— Негова светлост прати каретата ви при ковача за поправка, милорд — отговори конярят на въпроса на Данте. — Но конят ви е добре.

Данте погледна намръщено ранената си дясна ръка и преглътна молбата за седло, за да се прибере на кон у дома си.

— Лорд Парктън нареди да ви закараме с неговата карета — каза конярят. — Ще повикам кочияша.

Данте прегледа коня си през краткото отсъствие на коняря. Кондор наистина изглеждаше в чудесно състояние. Тогава кочияшът пристигна и Данте се настани в каретата на лорд Парктън. Макар че пътят беше кратък, мислите му се върнаха към събитията от предната нощ.

Есме беше всичко, което си беше представял… и нещо повече. Той я беше съблазнил, знаейки, че е невинна, и единственото, за което съжаляваше, беше, че тя още го смяташе за по-долен от себе си.

Неговата титла не означаваше нищо за нея, тя виждаше у него само един циганин. Въпреки това щяха да се оженят.

Грейсън много се зарадва, когато видя Данте да влиза в къщата.

— Уплашихме се да не се е случило най-лошото, когато получихме известието за инцидента, милорд.

Погледът му падна върху синината на челото на Данте.

— Няма нищо, Грейсън, това не ме безпокои ни най-малко. И ръката ми ще се оправи, ще стане като нова след няколко дни.

— Радвам се да го чуя, милорд. Мога ли да направя нещо за вас?

— Да, всъщност можеш. Доведи Лутър Чемпиън. Ще го чакам в кабинета си.

Грейсън незабавно тръгна да търси секретаря. Когато Чемпиън пристигна от малката си канцелария, Данте му продиктува две бележки и го помоли да ги изпрати.

Той още беше в кабинета си след един час, когато дойдоха посетителите. Данте стана, за да поздрави лордовете Брукуърт и Карстеърс.

— Бяхте много бързи.

— В бележката ти пишеше, че са те ранили в инцидент и имаш нужда от помощта ни — отвърна Брукуърт, — затова дойдохме веднага.

— Добре съм, само няколко драскотини и синини.

— Хубаво е да те видя отново — поздрави го Карстеърс. — Отдавна не се бяхме виждали. Брукуърт ми каза за новата ти титла. Добре дошъл в обществото.

— Благодаря, Карстеърс. Хубаво е да знам, че не си забравил приятелството ни от Кеймбридж — отвърна Данте. — Ако не бяхте вие двамата с Брукуърт, нямаше да имам никакви приятели в университета.

— Как се издигна така внезапно? — запита Карстеърс. — Никога не си говорил за роднините си, доколкото си спомням.

— Не се опитвах да скривам циганския си произход — напомни му Данте. — Винаги съм знаел, че дядо ми е маркиз Алстън и ме е изоставил още когато съм се родил. Това беше нещо, което предпочитах да не споменавам.

— Явно маркизът не те е забравил, в края на краищата. Чух, че синът му починал без наследници, — отбеляза Брукуърт. — Всички приемахме, че виконт Лонсдейл ще бъде наследникът на Алстън. — И той се ухили. — Бас държа, че Лонсдейл е бил шокиран, когато е научил, че няма да наследи маркиза. — И се изсмя. — Това означава, че си отнел лейди Есме от Лонсдейл. Сигурно е бил бесен.

— Повече от бесен. Нужна ми е помощ и вие двамата сте единствените хора, на които мога да разчитам.

— Казвай — отвърна Брукуърт.

— Това, което ми се случи вчера, не беше никакъв инцидент. Някой се опита да ме убие. Имам нужда от очите и ушите ви, за да ми помогнете да намеря виновника. Искам да бъда сигурен, че лейди Есме няма да пострада заради мене.

— Наистина ли ще се ожениш за лейди Есме? Още не сте сгодени, винаги можеш да се откажеш — предположи Брукуърт. — Може би ще намериш някоя, която да ти харесва повече.

Данте се ухили.

— Ще ви се доверя, защото знам, че каквото ви кажа, няма да излезе оттук. Дядо Алстън е оставил допълнение към завещанието си. Ако не се оженя за лейди Есме, Лонсдейл остава наследник. И дума не може да става да се откажа. Нали разбирате — изрече той, понижавайки глас, — подозирам, че Лонсдейл е допринесъл за смъртта на дядо ми. И — добави Данте — той е единственият, който печели от смъртта ми. Ако умра или ако лейди Есме откаже да се омъжи за мене, Лонсдейл става наследник. Не мога да го оставя да вземе титлата, макар че бих предпочел да се върна към предишния си живот.

— Ти си маркиз, старче — проточи Брукуърт. — Свиквай с това. Колкото до Лонсдейл, ние ще му хвърляме по едно око. Никога не съм го харесвал. Крещи като сврака.

— Мислех, че дядо ти се е самоубил — осмели се Карстеърс.

— Имам сериозни основания да смятам, че дядо е бил убит — обясни Данте.

Мълчание запълни стаята. Накрая Брукуърт каза:

— Сигурен съм, че ще изкажа и мнението на Карстеърс, че ще ти помогнем с всичко, което ни е по силите.

— Точно така — присъедини се Карстеърс. — Сега ни разкажи за живота си, след като завърши училище.

Следващият един час беше запълнен със спомени. Когато двамата мъже си тръгнаха, Данте вече не се чувстваше сам в този чужд свят. Беше си върнал двама приятели, на които би могъл да се довери.

8

Есме не можеше да пропъди усещането, че Данте я е изоставил. Тя се опитваше да не се тревожи, но с напредването на деня гневът й към циганина растеше. Лекият дъждец, който беше завалял по средата на сутринта, не й позволи да излезе, което още повече я ядоса. Като нямаше с какво друго да занимава ума си, освен с Данте и това, което се беше случило снощи в леглото му, Есме реши, че има нужда от нещо, което да я разсее, и отиде да си потърси някаква книга.

Библиотеката на чичо й беше огромна, не й трябваше много време, за да намери книга със стихове и да се настани пред огъня, за да чете. Тъй като не очакваше посетители в такъв неприятен ден, тя се изненада, когато Джеймисън я осведоми, че лорд Лонсдейл е дошъл на посещение.

— Поканете го в библиотеката, Джеймисън, и помолете Джейн да дойде при мене.

— Вече съм тук — каза Лонсдейл. — Не мислех, че ще ме отпратиш, затова последвах Джеймисън. Прости ми дързостта.

— Какво правиш навън в такъв мрачен ден? — запита Есме.

Лонсдейл седна много близо до нея.

— Трябваше да те видя. Има нещо относно Алстън, което не знаеш.

Вниманието на Есме се изостри.

— В действителност, почти нищо не знам за него.

— Това прави моята информация още по-важна — каза Лонсдейл. Навлажни устните си и хвърли бегъл поглед към отворената врата. — Не искам камериерката ти да го чуе. Знаеш как клюкарстват слугите.

— Наистина, Калвин, за какво е всичко това?

— Не знам как да ти го съобщя по-меко, така че просто ще ти го кажа без заобиколки. Смятам, че циганинът е убил дядо си заради титлата и богатството му.

— Какво! Защо говориш такива неща? Лорд Алстън се самоуби.

— Така мислят властите, но аз не съм толкова сигурен. Вуйчо Алстън нямаше причина да се самоубива. Беше в добро здраве, имаше за какво да живее. Нямаше дългове, нямаше неприятели, нито пък изпадаше в меланхолия. Самоубийството просто няма смисъл.

Есме трябваше да се съгласи. Не би могла да си представи Данте като убиец, но сега, когато това беше насадено в главата й, не би могла да го остави без внимание.

— Кажи ми какво знаеш.

Калвин се размърда нервно.

— В действителност не знам нищо, с изключение на това, че циганинът посетил вуйчо ми една вечер малко преди смъртта му. Научих от адвоката на вуйчо Алстън и че той променил завещанието си в полза на циганина, може би преди една година. Смятам, освен това — и Лонсдейл се наведе към нея, — че вуйчо Алстън е съжалил за решението си и е казал на циганина, че пак ще промени завещанието. Смятам и че циганинът е влязъл през някой отворен прозорец след няколко вечери и е убил вуйчо ми, като го е представил за самоубийство.

Зашеметена, занемяла, Есме не можеше да направи нищо друго, освен да се взира втренчено в Калвин. Той беше изложил всичко много правдоподобно.

— Каза ли на някого за теорията си? Чичо Даниел би трябвало да узнае.

— Не съм казвал на никого, само на тебе. Не мога да обвиня този човек без доказателство. Но когато го намеря, ще го използвам, за да изгоня Алстън от Англия. — И той ефектно замълча. — Не можеш да се омъжиш за циганина, Есме. Той може да е убиец.

Тя се облегна назад, не искайки да повярва, че Данте може да бъде хладнокръвен убиец. Ами ако беше? Ами ако Калвин намереше доказателството, което търсеше?

— Не смятам да се омъжвам за него и му го казах.

Калвин изглеждаше скептичен.

— А той какво каза?

Бузите на Есме пламнаха, когато си спомни колко безсърдечно се беше отказал Данте от нея.

— Това като че ли не го смути особено.

Калвин изпръхтя.

— Трудно ми е да го повярвам.

Сега, когато Есме размисли, лекотата на отказа на Данте й се видя нехарактерна, особено след… след… И тя отвърна поглед с пламнали бузи.

— Чичо ти ще настоява да се омъжиш за циганина, независимо какви са чувствата ти към него. Ето затова Алстън се е отказал толкова лесно.

Джейн избра този момент, за да влезе в библиотеката, задъхана от бързане.

— Съжалявам, милейди, сортирах прането ви и Джеймисън не можа да ме намери.

— Седни и си поеми дъх, Джейн — покани я Есме.

Джейн избра един стол в най-отдалечения ъгъл и фокусира погледа си някъде навън от прозореца.

— Още не си чула всичко — изсъска Калвин към Есме. — Има още много неща, които трябва да ти кажа.

— Можеш да говориш свободно пред Джейн.

— Моля те, Есме, това е важно. Възможно е животът ти да зависи от това. Отпрати камериерката.

Нерешителност обзе Есме. Накрая тя каза:

— Джейн, моля те, би ли ми донесла шала? Тук е малко хладно. И не бързай.

Джейн изгледа многозначително господарката си, но изпълни нареждането.

— Е — изрече рязко Есме. — Какво не можеш да кажеш пред Джейн?

Той се наведе към нея.

— Избягай с мене. Не мога да понеса да виждам, че си в опасност. Щом се оженим, нито чичо ти, нито някой друг може да направи нещо. Аз съм джентълмен с титла, не някакъв натрапник циганин. Много добре ще се разбираме с тебе.

Есме не искаше такъв брак по уговорка, какъвто предлагаше Калвин. Тя искаше повече. Искаше… това, което Данте й беше дал снощи. Разтърси глава, за да я прочисти от подобни предателски мисли.

— Знаеш, че не мога. Чичо Даниел ще се вбеси.

— Как би се почувствал, ако ти беше мъртва?

Есме не би се съгласила с нищо, без преди това да се изправи срещу Данте. Той заслужаваше да му се даде известно доверие. Тя не искаше да повярва, че първият любовник, когото някога беше имала, е убиец. Но ако грешеше спрямо него, трябваше да внимава. Както и да е, бягството с Калвин нямаше да реши нищо.

— Ние сме родени един за друг — продължи Калвин. — Знае се от години, че сме сгодени. Не е ли разумно да се предположи, че вуйчо Алстън щеше да ми каже, ако смяташе да ме обезнаследи в полза на един циганин от най-долно потекло? Може би е променил завещанието си заради някаква моя грешка спрямо него, но после е решил да върне нещата, когато е бил нападнат. Циганинът го е убил, преди да е могъл да доведе промяната докрай. Всичко е толкова просто, че се изненадах, че не ми беше хрумнало по-рано.

Това наистина изглеждаше доста просто, помисли Есме. И напълно правдоподобно.

— Не мога да избягам с тебе, Калвин, но ще помоля чичо Даниел да се поинтересува от тези неща.

Калвин стана, дръпвайки Есме. Преди тя да разбере какво смята да прави, той я притегли към себе си и я целуна. Макар че целувката му беше отблъскваща, тя не възрази. Но когато езикът му се пъхна насила в устата й, Есме едва не се задави. Защо не беше усещала същото отвращение, когато Данте я целуваше? Есме се закле да не допуска емоциите да я заслепяват. Отказваше да бъде подвеждана от когото и да било — и От Калвин, и от Данте.

Есме притисна ръце срещу гърдите на Калвин и го отблъсна.

— Престани! Джейн може всеки момент да се върне.

— Прости ми. Чувствата ми към тебе са толкова силни, че не можах да се сдържа.

Джейн влезе в стаята точно в този момент и уви шала около раменете на Есме. Когато камериерката се отдалечи, Калвин изсъска в ухото на Есме:

— Има и още, но може да почака за някой друг ден. — После отстъпи и се поклони вежливо. — Ще ти се обадя, Есме. Приятен ден.

— Приятен ден, Калвин.

— Маркизът няма да одобри виконтът да се навърта около вас — предупреди я Джейн. — Не разбирам, лейди Есме. Никога не сте харесвали лорд Лонсдейл, а сега си шепнете като заговорници.

Есме винаги беше поощрявала Джейн да говори свободно, защото тя беше по-скоро приятелка, отколкото прислужница, но сега си пожела Джейн да беше задържала мнението си за себе си.

— Не съм сгодена за маркиза. Всъщност той като че ли не се е разбързал да се жени. Колкото до лорд Лонсдейл, не сме заговорничили. Можеш да си вървиш, Джейн. Възнамерявам да седя тук и чета, докато стане време за чай.

Книгата лежа неотворена в скута й дълго след като камериерката беше излязла. Как би могла да чете, когато имаше да мисли за толкова много неща? Тя трябваше да се изправи пред Данте с обвиненията, отправени от Калвин.

Данте не беше виждал Есме вече няколко дни и през това време никой повече не се опита да му отнеме живота. Нито той, нито приятелите му Брукуърт и Карстеърс бяха открили нещо съществено за нападателя.

Данте беше уверен, че обществото започваше да го приема благодарение на двамата му приятели. Те го бяха завели във всички клубове за джентълмени, достойни за неговото внимание, и го бяха представили там. Само за няколко кратки дни Данте беше разбрал чие приятелство да търси и чие да избягва. Чувстваше се некомфортно в присъствието на младите дендита, които пилееха времето си в хазарт, тичане по жени и пируване. Повечето от тях ходеха с празни джобове, поне така му беше казал Брукуърт, и търсеха богати наследнички, за които да се оженят.

След това Данте научи от Брукуърт, че Лонсдейл е бил видян в „Уайтс“ в деня на инцидента с каретата. Чули го да се хвали, че скоро щял да си плати всичките лични дългове.

Когато Данте се върна у дома си тази вечер след посещение в „Брукс“, намери бележка от господин Бартоломю, с която адвокатът го молеше да се отбие при него, когато му е удобно. Твърде късно беше да го направи тази вечер, но Данте се запъти към кантората на адвоката веднага след като закуси на следващата сутрин. Бартоломю го приветства топло.

— Моля, седнете, лорд Алстън. Мога ли да ви поднеса нещо?

— Не, благодаря, Бартоломю. Има ли някакъв проблем със завещанието на дядо ми, който бихте искали да обсъдим?

— Не точно. Запознахте ли се вече с лейди Есме?

— Да, разбира се.

— Склонна ли е да се омъжи за вас?

— Лорд Парктън ме увери, че тя ще се омъжи за мене, но не искам насила да я заведа пред олтара. Предпочитам тя да ме иска. За съжаление обаче, тя не вижда по-далече от циганския ми произход.

Бартоломю въздъхна.

— От това се страхувах.

Очите на Данте се присвиха.

— Има ли нещо, което да не сте ми казали?

— Не го споменах, защото смятах, че вие и лорд Парктън ще уредите сватбата веднага. Допълнението към завещанието на дядо ви отпуска шест месеца от датата на смъртта му, за да се ожените за лейди Есме. Ако не сте я убедили дотогава да се омъжи за вас, губите титлата в полза на Лонсдейл.

— Той знае ли това?

— Страхувам се, че го знае. Дойде в кантората ми преди няколко дни и поиска да види завещанието. Нямах причина да му откажа. Простете, че не ви го казах, когато прочетохме завещанието.

Данте усети как у него се надига гняв, който всеки момент ще избие. Причината Бартоломю да му съобщи за това ново развитие едва сега му се видя в най-добрия случай неубедителна. Какво ставаше тук?

— Смятам да се оженя за милейди преди шестмесечния краен срок, но в ухажването се получи спънка. Някой организира покушение срещу мене.

Бартоломю се надигна от стола си.

— Какво се случи? Добре ли сте?

— Да, добре съм. — И Данте разказа подробно на адвоката какво се беше случило, споменавайки накратко за получените рани.

— Защо някой ще иска да ви убива? — запита адвокатът.

— Не знам. Няма следи. Подозирам Лонсдейл, но нямам солидно доказателство.

— Лонсдейл — повтори почти радостно Бартоломю. — Възможно е да имате право. Той би спечелил най-много.

— Доказването обаче ще бъде трудно — изтъкна Данте. — Мина една седмица, но няма никакви други подобни опити. Може би е било просто инцидент.

— Смятате ли да продължите с ухажването?

— Това е намерението ми. В краткото време, откакто се запознах с лейди Есме, се привързах много към нея. — И Данте стана. — Ще ви осведомявам как напредват моите работи. Но бъдете сигурен, че ще има сватба. Приятен ден, Бартоломю.

Двамата си стиснаха ръцете и Данте излезе. Една бележка от Есме го очакваше, когато се върна в дома си. Молеше го да й се обади. Той се изненада от молбата й, но непредсказуемостта беше една от обаятелните й черти.

Представи се в градската къща на лорд Парктън в два часа същия следобед. Джеймисън го съпроводи до приемната. Данте намери Есме застанала пред прозореца, изправена като статуя. Веднага разбра, че нещо я е ядосало.

Стигна до нея с три дълги крачки. Хващайки я за раменете, той я обърна и се вгледа в лицето й. Тя се отдръпна от него, сякаш се беше уплашила.

— Какво има? Какво се е случило?

Есме хвърли поглед към Джейн, която се опитваше да не изглежда, че подслушва. Данте усети, че Есме не иска да говори пред камериерката си.

— Днес е чудесен ден, да се поразходим ли в парка?

Очите на Есме пламнаха.

— Прекрасна идея. Би ли донесла шаловете ни, Джейн?

Джейн излезе незабавно.

— Не можем ли да не я вземаме с нас? — запита Данте.

— Не, но тя може да седи на някоя скамейка, докато ние се разхождаме около езерото.

Джейн пристигна с шаловете и малката групичка измина пеша краткото разстояние до парка. Джейн вървеше малко зад тях, давайки на Данте възможност да поговори насаме с Есме.

— Какво има? Ти си ядосана.

Есме не каза нито дума. Но когато приближиха до една свободна скамейка, тя изчака Джейн да ги настигне и й предложи да си почине там, докато те двамата тръгнаха да се разхождат около езерото.

— Най-после — пое си дъх Данте. — Какво е това, което можеш да ми кажеш само на четири очи?

Той се питаше защо ли Есме отказва да срещне погледа му. Ръцете й, както забеляза, бяха стиснати в юмруци до тялото.

— Случило ли се е нещо с тебе? Кажи ми, че си добре.

— Добре съм — изрече Есме с хладнокръвие, което го обърка. След като мълча дълго, вдигна очи към него. — Трябва да знам. Ти ли уби дядо си?

Данте се смая, усети как тялото му се стяга от негодувание.

— Кой ти внуши подобно ужасно нещо? Каква причина бих имал да убивам дядо си?

— Може би е щял да промени завещанието си в полза на Калвин и ти си разбрал.

— Невъзможно! Не познавах дядо си до деня, когато прати да ме повикат и ми каза, че ме е припознал в съда и ме е направил свой наследник.

Есме се вгледа в лицето му.

— Може би си искал да ускориш смъртта му, за да спечелиш властта и богатството му.

— Кой ти внуши тази безумна идея? Лонсдейл ли беше? — Есме не отговори. Той разтърси ръката й. — Стой далече от него, чуваш ли?

Есме издърпа ръката си.

— Нямаш право да ми казваш какво да правя. Почти не ми обръщаш внимание, откакто… откакто…

— … откакто се любихме? Имаше си причина.

Тя се извърна.

— Не искам да я чувам.

Сграбчвайки раменете й, той я обърна към себе си.

— Не съм те изоставил, Есме. Ти си моя, и то не само защото баща ти и дядо ми са пожелали така. Бях в тебе. Никой друг мъж не може да каже това.

— Как смееш! — Тя се дръпна и тръгна към Джейн. Той я настигна. — Калвин иска да се ожени за мене и може би ще го направя — подразни го тя.

Това беше лъжа, но Есме беше прекалено ядосана, за да я е грижа какво ще му причини с думите си. Гневът на Данте се разгоря.

— Какво каза?

— Отдавна познавам Калвин, а ти си странник и циганин.

— Наистина ли мислиш, че съм убил дядо си?

Тя отвърна поглед.

— Не те познавам достатъчно, за да кажа.

Данте поиска да й каже кого подозира, но се побоя да не би тя да помисли, че той просто иска да си отмъсти.

— Смятах, че не харесваш Лонсдейл.

— Аз… харесвам го повече от тебе, милорд циганино…

Данте въздъхна. Този разговор не водеше наникъде. Лонсдейл умишлено се опитваше да прехвърли подозрението върху него. Ако не откриеше нещо, за да свърже виконта с убийството на дядо си, и ако Лонсдейл продължи да разнася слухове, щеше да загуби не само уважението на равните си, но и Есме, което не можеше да допусне. Време беше да отстъпи и да прегрупира силите си.

— Ще те изпратя до вас — изрече той с рязък тон.

Есме разбра, че го е ядосала, но той не й беше дал нищо, с което да опровергае обвиненията на Калвин. Запита се защо смъртта на лорд Алстън не е била разследвана, ако е имало подозрение за убийство. Щеше веднага да пита чичо си.

Есме обърна лице. Как беше могла така да сгреши относно Данте? Любенето с него беше най-прекрасното в живота й. Тя го беше пожелала. Но сега разбра, че не знаеше нищо за него.

Когато стигнаха до къщата на Парктън, Данте се сбогува и си тръгна. Есме го загледа как се отдалечава, възхищавайки се на начина, по който жакетът прилепваше към мускулестите му ръце и широкия му гръб. Краката му бяха дълги и мускулести, добре оформени, върхът на мъжествеността. Извръщайки се от разстройващата я гледка, Есме отвори предната врата.

— Есме!

Тя погледна през рамо, изненадана, че вижда Калвин да бърза по пътеката.

— Влез вътре, Джейн, аз ще поговоря с Калвин и след малко ще дойда при тебе — каза тя.

— Надявах се да те заваря сама — изрече Калвин, когато стигна до нея. — Благодаря, че освободи Джейн.

— Какво има сега, Калвин?

— Ти се разхождаше в парка с циганина.

В тона му се усещаше упрек.

Да не би да ме е следил?

— Това проблем ли е за тебе?

— Да. Мисля, че онези двама приятели на Алстън ме следят. Имаш ли представа защо?

Есме беше зашеметена, макар че би допуснала, че Данте е способен на всичко.

— Въобразяваш си.

— Не — изсумтя Калвин. — Брукуърт и Карстеърс като че ли са навсякъде, където съм и аз. Циганинът е намислил нещо, знам го!

— Не можем да говорим тук — предупреди го Есме. — Съседите ще клюкарстват.

— Ще ходиш ли довечера на бала на Каупър?

— Смятам, че чичо Даниел е получил покана и възнамерява да отидем. Защо?

— Трябва да ти кажа какво научих неотдавна за завещанието на вуйчо ми. Ще се срещнеш ли с мене в градината на Каупър тази вечер? Би трябвало да можеш да се измъкнеш незабелязано навън.

Есме въздъхна. Познаваше Калвин много отдавна. Ако той имаше обосновани оплаквания от Данте, би искала да ги чуе.

Макар че Есме не искаше да мисли лоши неща за Данте, тя трябваше да узнае нещо повече за подозренията на Калвин. Би излъгала, ако кажеше, че не е почти влюбена в Данте. Но още имаше време да прекъсне всички връзки с него… ако той действително беше убиец.

— Много добре, Калвин. Ще се опитам да се измъкна, но това, което ще ми казваш, гледай да е наистина много важно.

Той потисна една самодоволна усмивка.

— О, наистина е важно, уверявам те.

И си тръгна, изглеждайки твърде доволен от себе си, което разтревожи Есме.

— Чичо ми върна ли се? — запита тя Джеймисън, докато му подаваше бонето и наметката си.

— Да, милейди. В кабинета е.

— Благодаря. Няма нужда да го предупреждавате.

Вратата на кабинета беше затворена. Тя почука и я отвори.

— Може ли да поговорим, чичо Даниел?

Парктън вдигна глава и й се усмихна.

— Влез, скъпа. Винаги имам време за тебе. Какво мога да направя за тебе?

— Чувал ли си някакви клюки за смъртта на лорд Алстън?

— О, чух отвратителни неща, но не пожелах да се занимавам с тях. Маркизът не е имал причина да убива дядо си. Освен това, момъкът не е способен на убийство.

Той я изгледа остро.

— Кой ти е наговорил тези лъжи?

Тя не обърна внимание на въпроса.

— Може би все пак трябва да се позаинтересуваш. Ами ако слуховете са верни? Не би искал да се омъжа за убиец, нали?

Парктън се подсмихна.

— Значи това било. Още искаш да се откажеш. Забрави това, Есме. Доверието на лорд Алстън в неговия внук е достатъчно за мене. Смятам да дам бал, за да обявя бъдещия ви годеж, веднага щом Алстън направи решителния ход.

Есме реши, че е най-добре да не споменава името на Калвин във връзка със слуховете. Чичо Даниел би могъл да помисли, че това е отмъщение на ревнивец. Наистина би могло да бъде вярно, но Есме искаше да се запознае с нещата и сама да си състави мнение.

— Надявам се, че доверието ти не е неоснователно, чичо.

— Е, не си мъчи хубавата главица с това. Напълно вярвам на Алстън. Няма да бъда тук за чая, но ще те чакам в преддверието точно в девет часа тази вечер, за да те заведа на бала на Каупър. Не ме карай да чакам.

— Никога не го правя — каза Есме, докато се сбогуваше с него.

Данте се подготвяше за бала на Каупър акуратно и грижливо. Симпсън, новият му камериер, се погрижи той да се облече подходящо във вечерни дрехи. И сега, вече на финала, той оформяше в съвършен възел коприненото шалче на господаря си.

Данте знаеше, че Есме и чичо й щяха да отидат на бала, защото Парктън му го беше съобщил. Въпреки че й беше ядосан, искаше да направи добро впечатление. Би предложил да вземе Есме и Парктън с каретата си, ако раздялата им днес сутринта не беше толкова язвителна. Знаеше, че не биваше да се държи толкова рязко, но подозрението на милейди го беше наранило повече, отколкото беше склонен да признае.

Тази вечер той смяташе да разруши извратените представи, които Лонсдейл беше посял в ума й.

— Шалчето ви сега е идеално, милорд — каза Симпсън, отстъпвайки една крачка. — Но все пак мисля, че би трябвало да изберете друг цвят за тази вечер, не черно. Ще изглеждате като врана между пауни.

— Благодаря за мнението ви, Симпсън — изрече сухо Данте. — Имаше едно не толкова далечно време, когато се обличах във всички цветове на дъгата. Откакто наследих титлата, предпочитам да не подражавам на онези перчещи се дендита, които искат да привличат вниманието към себе си. — И той се запъти към вратата. — Няма нужда да ме чакате, Симпсън. Мога сам да се преоблека.

Данте излезе от стаята си и се запъти надолу по стълбите. Брукуърт стоеше в преддверието.

— Отдавна ли ме чакаш? — запита Данте.

— Току-що пристигнах, старче. Изглеждаш великолепно. Симпсън добре се е погрижил за тебе.

Грейсън му подаде шапката.

— Да, така е. Благодаря ти, че ми го препоръча.

— Да отидем ли пеша? — предложи Брукуърт. — Вечерта е толкова хубава, а и каретите ще трябва да спрат много далече.

— Това е добра идея. Ще имаме време да поговорим.

— За какво мислиш? — запита Брукуърт, когато двамата тръгнаха по улицата.

— За Лонсдейл, какво друго? Той е по-хитър, отколкото го мислех. Внушил на Есме, че съм убил дядо си.

Брукуърт замръзна на място.

— Господи! Тя не му вярва, нали?

— Думите му я карат да се съмнява. Научи ли нещо, което да свърже Лонсдейл със смъртта на дядо ми?

— Още не. Говорих днес с Карстеърс, но и той не е научил нищо. Лонсдейл е умен, признавам му го. Ако е виновен, прикрил е следите си наистина много добре.

— Не можеш да си представиш колко бях шокиран, когато Есме ме обвини в убийство.

— Ти наистина се интересуваш от нея, нали? Не я преследваш само заради титлата или богатството, нали?

Данте му отправи крива усмивка.

— Ако не успея да разруша предубеждението й спрямо мене, ние двамата нямаме бъдеще. И независимо дали ми вярваш или не, наистина искам да имам бъдеще с Есме. И за да отговоря на въпроса ти, да, тя наистина ме интересува. Но, за съжаление, не споделя чувствата ми. И няма да ги сподели, щом Лонсдейл насажда лъжливи слухове в ушите й.

— Спомняш ли си — изрече Брукуърт — как ти се лепяха жените в университета? Всички те наричахме циганския любовник.

— Популярността ми сред жените даваше на съучениците ми още една причина да ме презират — напомни му Данте.

— Дълго след като завършихме университета, не преставах да чувам слухове за непрекъснатите ти успехи сред жените.

Данте се подсмихва.

— Признавам, че в последните седем или осем години съм бил канен в повече спални, отколкото повечето мъже виждат през целия си живот.

— Щастливец такъв.

— Ето я къщата на Каупър — каза Данте, не желаейки повече да говори за личния си живот. — Опашката от карета се точи на няколко пресечки.

— Виж! Парктън и племенницата му тъкмо слизат от каретата си — посочи Брукуърт. — Ако побързаш, ще можеш да ги настигнеш.

Ускорявайки ход, Данте скъсяваше разстоянието, когато забеляза Лонсдейл да се промъква към Есме. Данте изруга полугласно, когато Лонсдейл се наведе и й прошепна нещо. Ревността експлодира в главата му, когато тя се усмихна на Лонсдейл и кимна. Удължавайки стъпките си, той ги настигна.

— Лейди Есме, бихте ли танцували първия валс с мене?

— Тя ми обеща първия валс — изсъска Лонсдейл.

Данте го изгледа убийствено.

— Милейди е сгрешила. Първият валс принадлежи на мене.

— Възбуждащ цигански танц би ви подхождал повече — каза Есме. Цялата пламтеше отвътре. Нямаше причина да оскърби Данте и се почувства ужасно от това. Какво й ставаше? Данте като че ли я караше да постъпва погрешно. Възбуждаше я сексуално и умствено, караше я да се чувства нервна и неуверена в себе си. Всеки път, когато бяха заедно, й се искаше да го оскърби и в същото време копнееше да се хвърли в прегръдките му и да го целуне. Той будеше смущаващи емоции у нея. Бях в тебе.

Думите му не преставаха да звучат в ума й, задълбочавайки объркването й.

Защо беше позволила на Данте да се люби с нея?

— Милейди — промърмори той в ухото й, — ако си спомняте, не само танцувам валс, но и го правя много добре. Освен другите неща, които съм сигурен, че вече знаете.

Протегна ръка към нея.

— Ще влезем ли заедно? В края на краищата, нали сме двойка.

Твърде зашеметена, за да протестира, Есме положи ръка на ръкава му. Те влязоха в къщата заедно.

— Есме, не забравяй какво ми обеща! — извика Лонсдейл след нея.

9

Устата на Данте се изпъна в права линия.

— Какво точно си обещала на Лонсдейл?

— Нищо, което да те засяга.

Данте нямаше време да каже друго, защото един лакей се появи, за да вземе наметките им. Първият поглед към роклята на Есме го остави без дъх. Елегантната златиста права рокля, обшита с перли и с ниско изрязано деколте обвиваше съблазнително зашеметяващата й фигура. Вместо сложна прическа, която щеше да скрие великолепната й тъмночервена коса, масата от къдрици беше обгърната само от една обсипана с перли златна диадема.

— Изглеждаш прекрасна — прошепна той.

В следния миг обявиха имената им и вече нямаше време за комплименти, колкото и да бяха уместни. Двамата бяха приветствани от семейство Каупър. Когато се вляха в гъстата тълпа, на Данте му се дощя да се обърне и да побегне.

Съмняваше се, че някога би се почувствал добре на такива официални приеми. Оценяващите погледи, които привличаше, показваха, че още го обсъждат. Макар че мнозина никога нямаше да му простят това, че беше циганин, той изобщо не се тревожеше.

Брукуърт и Карстеърс веднага дойдоха при него. Карстеърс беше придружен от годеницата си, най-добрата приятелка на Есме, лейди Луиз. Лорд Парктън се извини и се запъти към игралната зала.

— Забавлявайте се — каза той на раздяла.

Докато Есме си бъбреше с лейди Луиз, Данте дръпна Карстеърс и Брукуърт настрана, за да размени с тях две-три думи. След няколко минути Брукуърт се отдалечи, Луиз и Карстеърс го последваха.

— Бихте ли искали една напитка, милейди? — запита Данте.

Есме поклати отрицателно глава.

— Не сега, благодаря. Няма нужда да стоите непрекъснато до мене, милорд. Ще се присъединя към едни приятелки, докато вие се забавлявате.

Данте отказа да се отдели от нея. Надяваше се заплашителното му присъствие да накара Лонсдейл да не се приближава до Есме. Макар че нямаше представа какво му беше обещала тя, беше твърдо решен да го държи далече от нея. Междувременно трябваше да убеди милейди, че не е убил дядо си.

Есме тъкмо го беше представила на група свои приятелки, когато музиката засвири. Започнаха с валс.

— Милейди, това е нашият танц, смятам аз.

Преди Есме да успее да протестира, Данте я въвлече сред танцуващите. Беше научил всички популярни танци по време на едномесечното си пребиваване в Алстън Парк, преди да бъде въведен в обществото. Грейсън беше наел учител по танци, за да го подготви за лондонския му дебют.

— Много ме притискаш — протестира Есме. — Не е прилично.

— На мене ми се вижда прилично — възрази Данте, усмихвайки й се с очи. — Усмихни се — каза той. — Всички ни наблюдават. Мисля, че ме изпитват. Обществото не може да реши дали да ме приеме. Но те нямат избор, нали разбираш. Аз съм маркиз.

— Ти си циганин — отвърна Есме, усмихвайки се със стиснати зъби.

— Такъв съм си — и той се ухили. — Цигански маркиз. Доста забележителна комбинация, не си ли съгласна?

Валсът свърши. Двамата изчакаха да започне следващият. Когато това стана, Данте поведе Есме в изящни поклони и обръщания.

— Валсираш забележително добре за циганин — призна неохотно Есме.

— Циганите се научават да танцуват валс още като много малки. Знам, че си виждала роми да танцуват пред публика, музиката е съществена част от живота ни.

Разговорът замря, когато музиката млъкна и започна следващият танц. Данте знаеше, че държи Есме по-близо, отколкото допускаше обществото, но толкова отдавна не я беше държал в прегръдките си, че не можа да устои. Ако всичко вървеше така, както планираше за тази вечер, щеше да направи нещо повече, отколкото само да я прегръща.

Когато замряха и последните тонове на музиката, Данте отведе Есме настрана от танцуващите и я поведе по един коридор.

— Какво правиш? Обещах следващия танц на лорд Батърли.

Без да обръща внимание на протестите й, той я поведе по коридора и през една врата, през която се влизаше в малка празна стая. Данте затвори вратата, обърна ключа в ключалката и го сложи в джоба на жилетката си.

— Не можем да стоим сами тук, Данте — предупреди го Есме. — Ако ти е известно нещичко за обществото, ще разбереш, че репутацията ми ще бъде съсипана, ако ни намерят тук заедно.

Данте се засмя.

— Колко къса памет имаш, любов моя. Вече си съсипана. Отнех ти девствеността. Може да си забравила, но аз не съм.

Есме изстена. Този циганин наистина ли нямаше капчица срам? Защо непрекъснато й хвърляше в лицето собственото й недискретно поведение? Скръствайки ръце пред гърдите си, тя каза:

— Откъде знаеше, че тази стая ще бъде свободна?

— Питах Брукуърт дали не знае някакво място, където двамата с тебе да си поговорим насаме. Той ме упъти насам.

— Казвай каквото имаш да казваш, а после отключи вратата. Искам да си тръгна.

Данте пристъпи към нея, докато не се озова толкова близо, че тя можеше да усети топлината на тялото му, да почувства мъжествения му аромат.

— Какво трябва да кажа, за да те накарам да повярваш, че нямам пръст в смъртта на дядо ми?

Есме се вгледа в лицето му.

— Вярваш ли, че дядо ти се е самоубил?

Замислено изражение овладя очите на Данте. Мълчанието вибрираше помежду им. Когато най-накрая той заговори, гласът му тегнеше от емоции.

— Не. Не вярвам, че дядо Алстън сам е отнел живота си.

Есме почувствува как коленете й се разтреперват, но се насили да продължи.

— Ти ли го уби? — прошепна тя.

— Не! — Острото му отрицание отекна в тишината.

— Ако е бил убит, знаеш ли кой го е убил?

Никакъв отговор. Тя си пое остро дъх, когато прозрението я осени.

— Знаеш, нали?

— Знам, че не съм го направил аз. Стига за това… не съм те довел тук, за да бъда разпитван.

— Защо сме тук?

— Заради това.

Есме ахна, когато Данте я притисна до гърдите си и прокара ръка нагоре по шията й. Вплитайки пръсти в косата й, той едва не развали сложната коафюра, която беше измайсторила Джейн, и диадемата й отлетя на пода. С рязко дръпване наклони главата й назад и прошепна срещу устните й:

— Липсваше ми.

Преди тя да успее да протестира, той плени устата й. Не искайки да стане жертва на съблазънта на циганина, Есме стисна устни, отказвайки му достъп до вътрешността на устата си.

Той плъзна език по ръба на устните й. Когато те не се отвориха под настоятелния му натиск, той вдигна глава и я изгледа втренчено. Очите му отново й се усмихваха. Сърцето й запърха в гърдите, толкова силно, че тя се уплаши, че може да изскочи.

— Отвори уста, милейди.

— Не, аз…

Данте се ухили.

— Току-що го направи.

И с тези думи той плени устата й, плъзвайки езика си в нея, без да срещне никаква съпротива.

— Искам те. — Гласът му прозвуча дрезгаво, намеквайки за скрити желания. — Искам да те прегръщам, да те притежавам. Искам да целувам всеки инч от кожата ти, да те докосвам навсякъде, да карам тялото ти да пее, да заровя езика си в най-тайните ти места.

Той я целуваше, шепнейки думи на страст и копнеж. Есме беше изгубена. Дрезгавият му глас пораждаше прилив на топлина в корема й, караше кожата й да смъди, а краката й да треперят. Как беше могла да се надява, че ще се възпротиви на този безсрамен цигански любовник? Не можеше.

Когато той я положи на мекия килим пред камината, Есме не можа да открие у себе си нито воля, нито желание да го възпре. Топлият блясък на огъня беше толкова интимен, ароматът на горящите борови цепеници в стаята беше така еротичен, че тя не можеше да си представи по-добро място за съблазняване.

Съблазняване!

Тя се надигна, опитвайки се да го отблъсне.

— Какво си мислиш, че правиш?

— Знам какво правя. Ще те любя.

— Не искам…

Изречението умря, преди да се беше родило, докато той се изтягаше до нея, привличайки я в прегръдките си и обсипвайки устата й с нежни целувки. Това, което Есме се канеше да каже, се изгуби в мъглата на страстта, толкова силна, че тя се разтрепери. Той дръпна надолу ниско изрязаното деколте на роклята, оголвайки гърдите й. Тя почувствува как пръстите му танцуват по зърната й, усети ги как набъбват и започват да пулсират. Тогава устата му замени пръстите. Той я засмука, тя извика и се изви срещу него. Той не проявяваше никаква милост.

Затваряйки очи, тя стисна юмруци, когато страстта я плени в безпощадната си хватка. Пулсът й се ускори, когато той хвана ръба на полата й и го вдигна нагоре, разкривайки обутите в бели чорапи глезени.

— Иска ми се да можех да те съблека гола — изрече той замислено. — Следващия път, когато се любим, няма да има никакви дрехи между нас.

С едва сдържано нетърпение той запретна полите й, търсейки центъра на нейното удоволствие. Първият му поглед към червеникавите къдрави косъмчета на мястото, където се съединяваха бедрата й, накара стомаха му да се свие от отчаяна жажда.

Той я изгледа с неразгадаемо изражение, отмести полите й и с длани повдигна седалището й, докато в същото време снишаваше глава към нея.

— Какво правиш?

Гласът й се извиси в пристъп на паника.

— Гледай и ще видиш.

Главата му се сниши към нея. Той целуна корема й. Тя изстена едва чуто. Той се изправи, без да отделя очи от нейните, докато сваляше жакета и жилетката си и разкопчаваше ризата си. Когато се върна към нея, вдигна краката й, наведе глава и лъхна срещу разгорещената плът на вътрешната страна на бедрата й. После езикът му се подаде и близна влажната й цепнатина.

— Данте! Не можеш! Моля те…

— Смятам да ти доставя удоволствие, любов моя, да ти доставя наистина огромно удоволствие. Отпусни се, искам да вкуся сладкия ти нектар. Обещавам, че ще харесаш това, което ще направя с тебе.

Тя се опита да се дръпне от него. Но той не й позволи. Задържа я, пъхвайки ръце под бедрата й, и качи краката й на раменете си. Езикът му отново я намери, плъзвайки се между гънките на секса й с нежни докосвания. Насладата я разтърси. Със задъхан стон Есме вплете ръце в косата му, не за да го отблъсне, както би трябвало, а за да задържи лицето му между пламтящите си бедра. Той утоли жаждата й, засмуквайки възелчето на нейната женственост, бавно и методично, без да обръща внимание на противодействието й. Тя потисна един стон, когато след миг езикът му се пъхна дълбоко в нея, вкусвайки, напирайки, давайки й най-прекрасната наслада, която някога беше познала.

Есме подивя, извивайки се срещу устата му, хълбоците й се движеха в първичен ритъм, стар като времето. Изтезанието свърши рязко, когато тя стигна до кулминацията си, извисявайки се в пулсиращо, безумно освобождение. Извиваше се към устата му, разпилявайки се в струя от искри.

Докато тя се спускаше бавно на земята, Данте пусна краката й и се плъзна нагоре. Раздели коленете й, прилепи уста към нейната и я накара да се отвори за него с болезнено туптящата си ерекция. Тя се вкопчи в него, дишайки учестено и плитко, както и той. Капчици пот течаха по лицето му, докато навлизаше все по-дълбоко в нея. Кръвта му туптеше оглушително, тялото му викаше за освобождение, докато той се потапяше все по-дълбоко и се отдръпваше, все по-бързо и по-рязко, усещайки топлината, която се набираше помежду им.

Чу я да стене, разбра, че отново ще стигне до кулминация, и се надигна на лакти, за да може да наблюдава лицето й. Навлезе отново и отново, лицето й пламтеше, тялото й се изви рязко и тя извика. Тогава той освободи и нея, и себе си. С един последен тласък в него избухна неповторимо усещане, светлини заискриха под клепачите му и семето му се изля в нея.

Той се строполи отгоре й, поемайки си дъх едва-едва, докато сърцето му биеше така силно, че се уплаши, да не би да изскочи от гърдите му. След като се оженеха, щяха да изследват страстта си всяка нощ, той усещаше, че сексът с Есме никога нямаше да бъде скучен. Опря глава до челото й, искайки тя да почувства същото, което и той, но тя не му позволи тази наслада. Когато отвори очи, те искряха от ярост.

— Проклет да си! Съблазни ме, след като си обещах, че няма да допусна да се случи отново. — И тя го отблъсна. — Махай се от мене!

Данте нерешително се отдели от нея и се изправи на крака. Когато й подаде ръка, Есме не му обърна внимание и стана без негова помощ.

— Косата ми е ужасна — оплака се тя, докато приглаждаше полите си и напъхваше гърдите си обратно в корсажа. — Не мога да изляза оттук в такъв вид.

Данте изрече без никакво разкаяние:

— Смятам, че стаята за почивка на дамите е наблизо.

Есме го изгледа свирепо.

— Планирал си всичко това, нали?

— Аз… липсваше ми — изрече той смутено.

— Защо аз, когато можеше да имаш всяка жена тук на бала?

— Исках те. Ти си ми годеница.

— Нямаш годеница — нападна го Есме. — И няма вероятност да се сдобиеш с годеница.

— Ще говоря с чичо ти тази вечер и утре ще купя специално разрешително — каза Данте, обличайки жакета си и връзвайки безнадеждно намачканото копринено шалче. — Ще ти съобщя веднага щом всичко бъде готово.

— Не се безпокойте, милорд. Не мога да се омъжа за човек, на когото не вярвам. Твърде много въпроси възникнаха около тебе, а ти не ми даваш приемливи отговори.

— Есме, това е нелепо. Трябва да се омъжиш за мене. Любих се с тебе, това може да има последици.

— Няма да ме накараш насила да се омъжа за тебе — възрази тя. Вдигна диадемата си и мина покрай него. — След като си оправя косата, ще помоля чичо Даниел да ме отведе у дома.

— Не познавам по-упорита жена от тебе. — В думите му се долавяше отвращение. — Колко пъти трябва да ти казвам, че нямам нищо общо със смъртта на дядо ми?

— Докато ти повярвам — отвърна рязко Есме.

И отвори вратата.

— Чакай! Остави ме първо да проверя коридора.

Той подаде глава от вратата, не видя никого и я остави да мине покрай него.

Есме се запъти към стаята за почивка, молейки се да не срещне някоя своя позната. Стана точно така. Всъщност, стаята бе празна, ако не се брои една камериерка, оставена там, за да помага на дамите, които евентуално биха имали нужда от помощ.

— Ще бъдете ли така добра да ми помогнете за косата ми? — запита Есме. — Танците бяха толкова бурни, че прическата ми е абсолютно съсипана.

Девойката се усмихна, настани я пред тоалетката и взе една четка. Когато Есме излезе от стаята, талантливата камериерка беше върнала предишния блясък на прическата й.

Тъй като Есме не искаше да минава през балната зала, за да стигне до чичо си в игралната зала, тя се запромъква покрай стената, сръчно заобикаляйки тълпата, събрана около танцуващите.

— Есме, ето те и тебе! Чудех се къде си се скрила. — Калвин. Той изникна до нея и мушна ръка под лакътя й. — Къде си се разбързала така?

— Към игралната зала, да помоля чичо Даниел да ме заведе у дома.

— Но ти току-що пристигна.

— Изведнъж ме заболя главата.

Навеждайки се към нея, той прошепна на ухото й:

— Трябва да поговоря насаме с тебе. Обеща, не помниш ли?

— Не може ли да остане за някой друг път? Омръзна ми от разговори насаме.

Калвин я изгледа озадачено.

— Това не може да чака. Пък и тъкмо сега идвам от игралната зала. Парктън печелеше. Няма да му се иска да си тръгне. Нека те отведа у вас. Тъкмо ще имаме възможност да поговорим.

Есме не беше убедена.

— Някой лакей може да съобщи на Парктън — настоя Лонсдейл. — Уверявам те, че той няма да има нищо против да те отведа у вас.

Есме тъкмо щеше да откаже, когато забеляза Данте да се запътва към игралната зала, вероятно с намерението да говори с чичо Даниел.

— Много добре, ще оставя съобщение за чичо, като си тръгвам. Не мога повече да остана тук.

Това, което не каза на Калвин, беше, че циганинът и чичо й вероятно уговаряха дата за нейната сватба, точно в този момент. Тя позволи на Калвин да я съпроводи до фоайето, за да вземе наметките им. Преди да излязат, Есме помоли един лакей да предаде устно съобщение на чичо й. После Калвин я изведе навън и я настани в затворената си карета. Забави се малко, колкото да даде наставления на кочияша си, а после се присъедини към нея.

Каретата потегли бързо по улицата.

— Тук сме съвършено насаме, Калвин — каза Есме. — Какво искаше да ми кажеш?

— Отнася се за циганина.

Есме въздъхна.

— Разбира се.

Сега главата вече действително започваше да я боли.

— Посетих адвоката на вуйчо си и пожелах да прочета цялото завещание — призна Лонсдейл. — Научих, че има допълнение, което не беше огласено при четенето.

Есме симулира интерес. Какво би могло да означава за нея допълнението към това завещание?

— Защо това трябва да ме засяга?

— Защото е свързано с бъдещето ти, Есме — отвърна Калвин. — Ако Алстън не се ожени за тебе до шест месеца, титлата се връща при мене.

Есме се насили да вдиша и да издиша, стремейки се да накара сърцето си да продължи да бие, докато си спомняше всичко, което се беше случило между нея и Данте. Той изобщо не се интересуваше от нея. Алчността беше диктувала действията му от момента, когато се бяха срещнали. Е, може би не още от първата им среща, защото в началото той нямаше представа коя е тя.

А може би е знаел? Дали неговото съблазняване не е било грижливо планирано и изпълнено? Ридание заседна в гърлото й. Как можа да я измами така? Защо не й беше казал за допълнението към завещанието, вместо да я кара да вярва, че тя означава нещо за него? Презрително изсумтяване се изтръгна от гърлото й. Циганският любовник просто се показваше достоен за репутацията си. Съблазняването на жените подхранваше егото му. Той беше сексуален хищник, който си умираше да се забавлява с жените. Как можа да се покаже толкова глупава, че да повярва, че наистина я е искал?

— Есме, добре ли си? — запита Лонсдейл. — Чу ли какво ти казах?

— Да, чух — прошепна тя. — Данте ще загуби всичко, ако не се омъжа за него до шест месеца.

— Е, може би не всичко. Все пак ще наследи прилична сума. Той те използва, скъпа. Ухажва те, за да изпълни клаузите от завещанието на вуйчо ми, поради никаква друга причина. Вярваш ми, нали?

Есме кимна.

— Това обяснява всичко.

Калвин се приближи още повече към нея.

— Има начин да му го върнеш, да му откажеш онова, заради което е излъгал и може би дори е извършил убийство.

Есме се вгледа в познатото лице на Калвин и се почуди какво нежелателно беше намерила у него. Чертите му бяха приятни, макар че изглеждаше невзрачен и обикновен в сравнение с красивото лице на Данте, с мощното му тяло и искрящия му дух.

След като Данте се беше любил с нея тази вечер, Есме беше разбрала, че бракът с циганина беше единственият начин да утоли жаждата си за него. Беше разбрала, че изпитва ненаситно желание за него, за допира му, за целувките му.

Но неговото предателство беше отишло твърде далече. Той би могъл да й каже в който и да било момент от познанството им, че женитбата им не е само желание на нейните родители и на дядо му, а че цялото му бъдеще като маркиз зависи от нея. Докато Калвин не й беше казал истината, тя беше предполагала, че Данте я иска заради самата нея. Заболя я, когато разбра, че той иска титлата, а не нея.

Въпреки че беше презирала Данте заради циганската му кръв, в един момент тя беше започнала да осъзнава, че произходът му няма почти никакво значение за чувствата й спрямо него. С времето щеше да капитулира и да се омъжи за него, но не и сега. При никакви обстоятелства нямаше да се омъжи за Данте, като знаеше, че я е измамил. Би могъл да загуби всичко и да се върне да живее във фургона си, това не я интересуваше.

Калвин заслужаваше титлата много повече от циганина. Внезапно Есме осъзна какво й беше казал Калвин.

— Какво предлагаш, Калвин?

— Има само един начин да осуетим замислите на Алстън, скъпа. Знаеш, че чичо ти ще настоява да се омъжиш за този негодник, така че трябва да действаме бързо.

— Да, разбира се, но как…

— Позволих си да купя специално разрешение.

Есме изстена. Всички мъже ли носеха у себе си специални разрешения?

— Няма нужда да отиваме в Шотландия, за да се оженим — каза Калвин. — Ще заминем веднага за вилата ми южно от Лондон, близо до село Хийт. Сигурен съм, че местният викарий с радост ще ни ожени. Всички ще сметнат, че сме избягали в Гретна Грийн, затова ще бъдем на сигурно място в Хийт, докато не се върнем в Лондон и не обявим брака си. Нямам търпение да видя лицето на циганина, когато научи, че титлата и властта са му били отнети. — И той изду гърди. — Отдавна чаках да наследя богатството на вуйчо Алстън.

Есме прехапа долната си устна. Бягството с Калвин изглеждаше доста драстично, но тя не можеше да измисли друг начин да осуети замислите на Данте. Освен това, ако той беше убил дядо си, както подозираше Калвин, женитбата с него можеше да застраши и собствения й живот.

— Не ме дръж в напрежение, Есме. Кажи, че ще се омъжиш за мене. Можем да заминем тази вечер.

Тя го изгледа втренчено, колебаейки се.

— Не ми казвай, че имаш някакви чувства към този циганин, че го предпочиташ пред мене. — Той направи гримаса с очевидно отвращение. — Та той е един проклет циганин… как можеш да понасяш да… да те докосва?

Да оставя Данте да ме докосва е по-лесно, отколкото си го мислиш.

— Не мога да тръгна тази вечер. Нямам дрехи, нямам какво да облека, само балната рокля.

— И двамата знаем, че Алстън ще тръгне след тебе — възрази Калвин. — Не можем да отлагаме.

Есме бе толкова сърдита на Данте, че логиката на Калвин започна да й харесва. Би искала да види Данте наказан, а женитбата й с Калвин със сигурност щеше да постигне точно това. Тя не се замисли как бракът й с Калвин ще се отрази на собствения й живот или че щеше завинаги да бъде обвързана с един мъж, когото само харесваше. Не мислеше за друго, освен за факта, че Данте беше излъгал, може би беше извършил убийство и я беше съблазнил за собствено удоволствие и печалба.

— Много добре, но най-напред ме заведи у дома, за да се преоблека и да взема малко багаж. Чичо Даниел няма да го има още поне няколко часа. Чак утре сутринта ще се разбере, че ме няма.

— А камериерката ти?

— Ще вземем Джейн с нас.

— Не е разумно — възрази Калвин. — Остави камериерката, тя ще каже на Парктън, че сме избягали в Гретна Грийн. Това ще заблуди Алстън, ако се опита да те последва.

О, той ще тръгне след мене, така си е.

— Може би имаш право — съгласи се Есме.

Имаше натрапчивото усещане, че в целия този план нещо не е наред, но не би могла да каже какво точно. Може би щеше да й стане ясно по пътя към Хийт. Точно сега емоциите й бяха прекалено объркани, за да може да мисли ясно.

Каретата спря пред къщата на Парктън.

— Побързай — подкани я Калвин.

— Няма да се бавя — обеща Есме.

Един сънен лакей отвори вратата и й подаде лампа, за да осветява пътя си нагоре по стълбите. Джейн, задрямала на един стол, се събуди веднага.

— Рано се връщате, милейди. — И тя се взря отблизо в Есме. — Нещо не е наред. Виждате ми се разстроена.

— Помогни ми да се измъкна от балната рокля и да облека пътен костюм — нареди Есме. — После приготви няколко смени дрехи и други важни неща, които може да ми потрябват за едно кратко пътуване.

Джейн зяпна.

— Какво сте намислили, лейди Есме?

Брадичката на Есме се вирна.

— Ще избягам с Калвин.

— Няма да направите такова нещо!

— Напротив, ще го направя. Не разбираш, Джейн. Данте ме е използвал. Той не е този, за когото се представя. Няма да се омъжа за него при никакви обстоятелства. Трябва да кажеш на чичо ми утре сутрин, че съм избягала с Калвин в Гретна Грийн.

Лъжата едва не я задави, но трябваше да я изрече, за да отпрати Данте в друга посока.

— Не сте на себе си, милейди. Не правете това, докато сте така разстроена. Почакайте до утре, когато ще имате време да премислите всичко. Дотогава ще си спомните, че лорд Лонсдейл не е предпочитаният от вас човек.

Есме смъкна роклята си, свали диадемата и се отправи към гардероба си. Ако Джейн не искаше да й помогне, сама щеше да се справи. Избра тъмна пътна рокля и започна да я навлича. Джейн въздъхна и се зае да й помага.

— Ако сте решили да извършите тази лудост, ще опаковам багаж за вас и за себе си — каза камериерката.

— Не, ти трябва да останеш тук и да кажеш на чичо Даниел и на циганина къде съм отишла, но утре сутринта. Внимавай, извънредно важно е да изчакаш.

Джейн скръсти ръце на мощната си гръд.

— Правите огромна грешка.

— Позволи ми аз да се безпокоя за това. Чичо Даниел очаква да се омъжа за Данте, а аз не мога да го направя. Той е убил дядо си.

Цветът се оттегли от лицето на Джейн.

— Не вярвам! Кой ви наговори такива неща?

Есме намери чантата си в дъното на гардероба и започна да хвърля дрехи в нея. Джейн я бутна настрана и се зае със задачата.

— Щом настоявате да го направите, най-малкото, което мога да направя, е да се погрижа за багажа ви. Но не си мислете, че лорд Алстън няма да тръгне подире ви. Той е привързан към вас. Виждам го в очите му.

— Ха! Това, което виждаш, е алчност… и страст. Нямам време за дълги дискусии. Ще обясня всичко, когато се върна като съпруга на Калвин.

— Заблуждавате се, милейди, ако мислите, че ще бъдете щастлива с лорд Лонсдейл. Интересувате се от маркиза повече, отколкото искате да си признаете.

— Стига, Джейн! Решила съм. Просто кажи на Данте и на чичо ми точно това, което ти казах. Гретна Грийн, не забравяй. Но няма да казваш нищо до утре.

Джейн кимна, подсмърчайки в носната си кърпичка, Есме взе чантата и наметката си и остави ридаещата Джейн. Дежурният лакей дремеше на пейката, но се събуди, когато Есме отвори вратата.

— Милейди, къде заминавате?

— В Гретна Грийн — изрече весело Есме. — С виконт Лонсдейл.

Лакеят беше толкова изумен, че само я изгледа втренчено, докато тя излизаше от вратата.

Есме се качи в чакащата я карета, настани се сред възглавниците и се запита дали не прави огромна грешка.

Джейн изчака каретата да се скрие зад завоя и прати един лакей да докара лорд Парктън от бала у семейство Каупър. Нямаше начин да чака чак до утре, за да осведоми негова светлост за прибързаното решение на лейди Есме да избяга с лорд Лонсдейл.

Данте се усмихваше весело, застанал до вратата на игралната зала. Току-що се беше любил с Есме и нямаше търпение да осведоми лорд Парктън, че е готов да определи датата. Като за късмет Парктън се беше задълбочил в играта си и едва сега можа да се измъкне, за да размени две думи с Данте. Двамата напуснаха игралната зала заедно и се запътиха към една усамотена ниша.

— Къде е Есме? — запита Парктън. — Прати ми известие, че си отива у дома.

— Невъзможно. Видях я, че отива в стаята за почивка на дамите, това беше само преди няколко минути. Ще я намеря веднага щом уговорим дата за сватбата. Колкото по-скоро стане, толкова по-добре. Утре ще купя специалното разрешение.

Парктън се взря в лицето на Данте, докато по-младият мъж не започна да се върти нервно под напрегнатия му поглед. Накрая той каза:

— Значи така стоят нещата, а?

Данте нямаше намерение да пита Парктън какво иска да каже.

— Много добре, нека планираме тази сватба — каза Парктън. — Две седмици след идната събота добре ли е?

— Напълно, стига Есме да е съгласна.

— Тя ще се съгласи — увери го Парктън. — Оставете подготовката на мене. Самият епископ ще ви ожени в катедралата пред всички видни членове на висшето общество. Само елате навреме със специалното разрешение.

Вълна от щастие се разля из тялото на Данте.

— Извинете ме, милорд, нямам търпение да намеря годеницата си и да й съобщя добрата новина.

Двамата си стиснаха ръцете, но преди Данте да тръгне да търси Есме, един лакей се приближи към тях.

— Лорд Парктън, вашият лакей ви чака във фоайето, желае да говори с вас. Каза, че е спешно.

Данте и Парктън размениха обезпокоени погледи, преди да тръгнат заедно към фоайето.

— Граймз, какво се е случило? — запита Парктън тревожно.

Граймз изглеждаше толкова мрачен, когато погледна към Парктън, че сърцето на Данте затуптя ускорено. Какво е направила Есме сега?

— Милорд, простете за безпокойството, но Джейн ме изпрати веднага да ви намеря. Казва, че това не може да чака до сутринта.

— Казвай, човече! — почти извика Парктън.

— Лейди Есме, милорд. Избягала с лорд Лонсдейл.

— Какво искаш да кажеш с това, че избягала с Лонсдейл? — запита строго Данте.

— Точно това, милорд. Върна се у дома от бала, накара Джейн да й приготви една чанта и тръгна с каретата на лорд Лонсдейл. Джейн трябваше да ви го каже чак утре сутринта, но ме изпрати да ви осведомя веднага.

Данте изригна една ругатня и се запъти към вратата.

— Алстън, къде отивате? — викна Парктън след него.

— Да доведа Есме. Тя е моя. Лонсдейл не може да я има.

— Късмет — извика след него Парктън. — Страхувам се, че ще ви е необходим.

10

Данте не тръгна веднага от Лондон. След като говори подробно с Джейн, той се възползва от връзките на лорд Парктън и купи специалния лиценз за женитба от епископа. Въпреки отлагането беше уверен, че ще настигне Есме, защото Лонсдейл нямаше да може да пътува по лошите пътища през най-тъмната част от нощта и щеше да му се наложи да спре в някой хан. Данте се надяваше да ги настигне, преди Лонсдейл да е вкарал Есме в леглото си. Нямаше кон, по-бърз от Кондор. Като знаеше, че Лонсдейл и Есме ще бъдат сами в хана, Данте изпадаше в неописуем гняв. Щяха ли да изпреварят брака си и да споделят леглото? Щеше ли Есме да се наслаждава на целувките на Лонсдейл? Той отпъди тези мисли и смушка Кондор, за да препусне в най-бързия си галоп.

Карлота седеше на скамейката, взирайки се в кристалната си топка. Образите, които виждаше в замъглената сфера, я накараха да ахне и да извика. Шандор погледна към нея от другия край на фургона, потръпвайки, когато видя ужасеното изражение на бледното лице на Карлота.

— Какво видя, Карлота?

— Внукът ни има нужда от помощ — прошепна тя.

— В опасност ли е Данте?

— Възможно е.

— Какво можем да направим?

Карлота затвори очи, концентрирайки се с усилие, докато се опитваше да проясни образа на Данте. Очите й се отвориха рязко, ръцете й затрепериха.

— Той е тръгнал на път поради причина, която не разбирам.

— На север ли? В края на годината?

— Прави сериозна грешка. Всяка фибра на съществото ми казва, че трябва да тръгне на юг, към нас. — Тя се изправи неуверено. — Ако продължи на север, ще загуби всичко, включително и истинската си любов.

— Да тръгна ли след него?

Карлота поклати глава.

— Ще се опитам да стигна до него по друг начин. Погрижи се никой да не ми се бърка.

Шандор се оттегли в най-далечния ъгъл на фургона, докато Карлота така затихна, че сякаш престана да диша. После обърна длани нагоре и устните й започнаха да нареждат безмълвна песен.

Докато пътуваше на север от Лондон, Данте се чувстваше странно неспокоен. Дори Кондор като че ли беше изпаднал в стрес, защото непрестанно отмяташе глава и пръхтеше, което изобщо не му беше присъщо.

Данте беше едва излязъл от предградията, когато в главата му зазвуча един глас. Вътрешният глас — съзнанието му? — го караше да тръгне на юг вместо на север. Защо да тръгва на юг, когато знаеше, че Есме и Лонсдейл са се запътили към Гретна Грийн?

Кондор започна отново да се държи странно. Послушното животно отказваше да приема заповеди и се противеше на юздите. Това накара Данте да осъзнае, че трябва да премисли ситуацията. Сякаш някой се опитваше да се свърже с него. И тъй като цял живот беше живял заедно с Карлота, той се беше научил да се вслушва в интуицията си.

Данте дръпна юздите и слезе, оставяйки Кондор да пасе, докато той седна на един камък и остави ума си да се върне към мига, когато беше разбрал, че Есме е избягала с Лонсдейл. Спомняйки си разговора с Джейн, той си припомни колко странно му се беше сторило това, че Есме открито беше посочила къде отива — пред камериерката си и пред един лакей. Изрично го подчертала, беше казала Джейн.

Защо Есме ще иска той и Парктън да знаят къде отива тя с Лонсдейл? Отговорът беше съвършено ясен. Есме знаеше, че той ще я последва, затова нарочно го беше пратила в погрешната посока.

Колкото повече мислеше Данте за това, толкова повече интуицията му подсказваше да тръгне на юг вместо на север. Ако беше сбъркал, щеше да загуби Есме завинаги, но ако беше прав, би могъл да спре една несправедливост.

— Накъде, Кондор? На север или на юг?

Сякаш разбирайки, Кондор изцвили тихо и извъртя глава на юг. Това беше повече от достатъчно, за да убеди Данте да последва интуицията си. Слава Богу, че беше послушал съзнанието си, преди да излезе от Лондон.

— Ще спрем в хана — каза Лонсдейл на Есме. Тя беше задрямала и главата й се люшкаше на възглавниците. — Конете имат нужда от почивка, ти също. Освен това, бихме могли и да хапнем нещо.

— Нека да не спираме — изрече Есме, никак не й се искаше да остава в някакъв хан насаме с Калвин.

— Толкова съм уморен, че едва държа юздите в ръце — отговори Лонсдейл. — Познавам пътя. Недалече оттук има един хан.

Ако Калвин мислеше да споделя стаята с нея, щеше да преживее шок, помисли Есме, вече напълно будна.

— Надявам се, не очакваш да…

— Ето го! — прекъсна я Калвин, насочвайки конете към двора на „Рогач и рог“.

Тъкмо се зазоряваше. Един сънен коняр излезе да ги посрещне.

— Ей, момче, изтичай да събудиш ханджията.

— Да, господине — отговори момъкът и се затири обратно към вратата.

Минаха няколко минути, преди ханджията да се появи.

— Ето ви и вас, добри ми господине — извика Калвин. — Искаме стая и храна.

— Много рано е за кухнята, готвачката още не е дошла — измърмори ханджията. — Колкото до стаята, заповядайте, стига да можете да си платите.

Калвин извади една крона от джоба си и я подхвърли на ханджията.

— За една крона ще се намери ли нещо за ядене?

Ханджията я улови сръчно.

— Да, предполагам, че ще се намери нещо студено. Елате.

Калвин помогна на Есме да слезе, взе чантата й и я съпроводи вътре в хана. Само няколко души, твърде пияни, за да си отидат по домовете, бяха останали в общата зала, положили глави на нащърбените маси.

— Една стая ли искате или две? — запита ханджията.

— Две.

— Една.

Есме и Калвин проговориха едновременно.

— Какво да бъде? Една или две?

— Две — отговори Есме, хвърляйки поглед към Калвин, за да го накара да замълчи.

Ханджията бръкна под тезгяха.

— Ето ключовете. Първите две стаи вдясно на горния етаж. Настанявайте се както ви хареса.

— Храната — напомни му Калвин.

— Да, седнете долу на масата, ще донеса яденето там.

И се отдалечи, тътрейки крака и мърморейки си нещо за ранен час и неочаквани гости.

— Защо да не сме в една стая? — оплака се Калвин, когато се настаниха на масата. — Отдавна очаквах този ден.

— Ще имаме цял живот заедно, след като се оженим.

Честно казано, Есме не искаше и да помисли за интимност с Калвин. Този сценарий беше толкова отвращаващ, че тя почти загуби апетит и започна да се чуди как да го държи настрана от леглото си. Когато ханджията сложи пред тях чиния със студено месо, хляб и чаши с бира, тя беше много уморена, за да хапне каквото и да било. Калвин се нахвърли на храната, докато тя разсеяно побутваше своята.

Прозя се и бутна чинията си.

— Много съм изморена, Калвин. Дай ми ключа от моята стая, бих искала да се оттегля.

Калвин стана, заобиколи масата и помогна на Есме да се изправи.

— Ще те изпратя до стаята ти.

Той взе чантата й и я придружи нагоре по стълбите. Спря пред първата врата вдясно и я отключи. Есме влезе в една стаичка без всякакво осветление, само ивици светлина от настъпващата зора се процеждаха между завесите на прозореца.

— Ще запаля свещта — каза Калвин.

Пусна чантата й и бръкна в джоба си за кибрит. Есме потръпна и се приближи към прозореца, дръпвайки завесите, за да пусне светлината вътре. Не чу тихото щракване на ключа, който се завъртя в ключалката, защото умът й беше зает с мисълта за Данте и как го беше заблудила.

Свещта пламна, прогонвайки мрака. Есме се обърна с гръб към прозореца, различавайки в дъното на стаята едно легло и различни други мебели. Стаята изглеждаше чиста, макар и спартанска, но тя беше твърде уморена.

— Благодаря — каза Есме. — Ще бъда готова за тръгване след няколко часа сън.

— Не бързай. Можем да обядваме заедно по-късно, да прекарваме нощта тук и да тръгнем утре рано сутринта.

— Много добре, ще бъда готова, когато и ти бъдеш. Лека нощ, Калвин.

Той пристъпи към нея.

— Няма да си изляза, Есме.

Тя премига.

— Ка… какво? Сигурно се шегуваш. Ние не сме женени.

Калвин се засмя.

— Каква разлика може да има за няколко дни?

— Много голяма. Няма да спя с тебе, преди да сме се оженили.

Ъглите на устата на Калвин се обърнаха надолу.

— Не бъди толкова скромна. Искам те от много отдавна. Имах големи надежди за нас. С титлата на Алстън и с неговото богатство щяхме да бъдем любимците на обществото. А циганинът дойде и разруши всичко — изрече той със свиреп тон. — Е, той не може да те има, а аз няма да позволя на чичо ти да се опита да анулира брака ни. Освен това, циганинът няма да те иска, след като аз съм те притежавал.

Той се приближи към нея. Тя се помъчи да мине покрай него и да се добере до вратата. Той не се опита да я последва и тя почти веднага разбра причината. Вратата беше заключена и Калвин държеше ключа.

— Отвори вратата незабавно! — нареди Есме. — Няма начин да спя с тебе сега.

И може би никога, помисли тя. Започваше да съжалява за прибързаното си решение да избяга с Калвин. Трябваше да се изправи срещу Данте, да му разкаже какво беше научила, вместо да се втурне да бяга, наранена и с чувството, че е предадена. Откъде да е сигурна, че Калвин не я лъже?

Той хвана ръката й и я издърпа от вратата.

— Не те разбирам, Есме. Защо се противиш на това? Нашият брак беше предопределен. Ние сме един за друг. Аз съм добър любовник, ще видиш.

— Това е нещо, което ще науча, след като се оженим — настоя Есме. — Дотогава ще спим отделно.

Той я дръпна грубо към себе си.

— Стига с тези глупости. Ще те направя моя още сега.

Устните му плениха нейните с безжалостна решителност. Езикът му започна да опустошава устата й, тя се задави от неприятния вкус и го ухапа. Калвин изръмжа и я отблъсна.

— Защо направи това? Ако искаш груба игра, на драго сърце ще ти я дам.

И посегна към нея. Есме се метна настрана, сграбчи ръжена от огнището и го размаха като оръжие.

— Не искам да те нараня, но ще го направя — предупреди го тя. — Какво ти става, Калвин? Никога не си проявявал насилие. Защо не можеш да приемеш отказа ми с хумор? Аз съм изтощена, и двамата сме. Този първи път няма да хареса и на двама ни. Скоро ще се оженим и тогава няма да имам причини да отбягвам леглото ти. Не искаш ли съпругата ти да те желае, а не да я вземеш насила?

Калвин като че ли се замисли над думите й.

— Ами ако се оженим още днес?

Очите на Есме се разшириха.

— Какво говориш?

— Много просто. Ще намеря някой селски свещеник да ни венчае. Ще бъдеш моя, преди да падне нощта — И той й се ухили злобно. — Това искаш, нали?

— Мислех, че ще се оженим, когато стигнем до твоята ловна хижа.

— Не мога да чакам толкова дълго. Минахме през едно село тази нощ. Няма причина да не се оженим там по-късно днес и да се върнем тук да консумираме брачния си обет.

Идеята като че ли се харесваше на Калвин, защото настроението му се промени и само след броени мигове той вече не изглеждаше начумерен, а извънредно доволен от себе си.

Съгласяването с Калвин изглеждаше единственият начин да го отстрани от стаята си.

— Много добре, но само ако мога да остана тук и да си почина, докато ти доведеш свещеника. Много съм изморена, за да пътувам още днес.

Есме прибягна до първото извинение, което й дойде на ума, за да отложи онова, което беше започнало да й се струва най-голямата грешка в живота й. Какво щеше да направи, когато Калвин се върнеше заедно със свещеника?

Той се ухили.

— Много добре, съгласен съм. Ще поспя няколко часа и ще тръгна след обяда — каза той, докато отключваше вратата. — Няма да се бавя. Почини си, защото възнамерявам да ти създам много забавление в леглото тази нощ.

Есме затвори и заключи вратата. Треперейки, тя се облегна на таблата на леглото и изпусна дълга въздишка. Какво да направи? Женитбата с Калвин вече не й изглеждаше добра идея. Защо изобщо трябваше да се омъжва за някого? Не искаше никого, нито Калвин, нито Данте. Като мислеше какъв избор има, усети, че я заболява глава. Решавайки, че ще се справи с дилемата си по-късно, тя се съблече, остана само по риза и се сгуши в леглото.

Глад разкъсваше Данте. Инстинктите му подсказваха, че е близо до плячката си. Но не можеше да продължи, без да спре, за да даде почивка на коня си.

Беше яздил цялата нощ и цялата сутрин, беше толкова уморен, че едва държеше очите си отворени. Силите на Кондор бяха започнали да се изчерпват, когато Данте стигна в хана „Рогач и рог“. Влезе в двора, слезе и даде нареждания на коняря да се погрижи за коня му и да го нахрани.

Не възнамеряваше да се бави в хана повече от два часа, защото не знаеше накъде се е запътил Лонсдейл. Интуицията му подсказваше, че от всички пътища, водещи на юг от Лондон, беше последвал единствено правилния, водещ към Хийт, където зимуваше циганският катун. Смяташе да пита ханджията дали Лонсдейл и Есме са спирали тук, за да сменят конете си или да се нахранят.

Данте влезе в общата зала и се настани на една маса до огъня. Напоследък във въздуха се носеше хлад и топлината, идваща от огнището, беше добре дошла.

Ханджията се приближи към него с влачеща се походка.

— Ще желаете ли да хапнете нещо, господине?

— Да, добри ми господине. Не съм ял от вчера и бих искал нещо по-съществено.

— Готвачката е приготвила вкусен пай с месо.

— Чудесно.

— Стоплете се на огъня, докато чакате. Ще искате ли бира?

— Разбира се.

Данте се подпря на масата, опря глава в дланите си и затвори очи. Сигурно беше задрямал, защото се събуди от звук на гласове. Отмахвайки с мигане съня от очите си, той вдигна глава, огледа се и шокиран видя Лонсдейл и ханджията да разговарят близо до предната врата. Незабавно се обърна с лице към огнището, едва осмелявайки се да диша, докато подслушваше разговора им.

— Ще се върна възможно най-скоро с някой свещеник — чу той гласа на Лонсдейл. — Ние с годеницата ми смятаме да се оженим тук, в „Рогач и рог“. След церемонията ще прекараме сватбената си нощ тук. Може би вашата готвачка ще може да приготви празнична вечеря.

— Сватба? Тук? — ахна ханджията. — Това ще бъде чест, милорд, но защо не отведете вашата дама в селото и да се ожените в параклиса?

— Моята дама е изтощена. — Той се разкикоти и смушка ханджията в ребрата. — Иска да остане тук и да си почине за сватбената ни нощ.

Ханджията закима ентусиазирано.

— Прав сте, милорд.

Ако Лонсдейл не беше тръгнал незабавно, Данте щеше да скочи от скамейката и да му пререже гърлото. Направи усилие да се сдържи и да остане на мястото си. Макар че беше уморен, разумът му работеше прекрасно. Лонсдейл го нямаше, а Есме беше все още тук. Усмивка разтегна устните му. Есме нямаше да остане дълго време тук, ако нещата се развиеха по неговия план, а обикновено ставаше точно така.

Ханджията пристигна с очакваната от него храна. Тя беше разкошна и той задълба в чинията, изяждайки всичко поднесено. Докато ядеше и пиеше, умората му изчезваше, крепеше го вярата, че Есме скоро щеше отново да бъде негова.

Данте плати на ханджията и зададе няколко въпроса, наглед съвсем невинни.

— Докато чаках храната си, бях задрямал, но ми се стори, че чух някой да говори за сватба.

— Да. Лорд Лонсдейл и неговата дама пожелаха да се оженят веднага. Познавате ли негова светлост?

— Да, добре го познавам. Аз съм маркиз Алстън, братът на дамата. Трябваше да бъда кум на Лонсдейл. Страхувах се, да не би да не съм пристигнал навреме.

— Имате много време, милорд. Лорд Лонсдейл отиде в селото да вземе свещеника. Познавам преподобния Дикенс, ще трябва доста убеждаване, докато се съгласи да дойде тук, за да извърши церемонията.

— Бих искал да уведомя сестра си, че съм пристигнал — каза Данте. — Можете ли да ме упътите към стаята й?

— Мога, милорд. Лорд Лонсдейл поръча обед за дамата си, преди да тръгне.

Ханджията хвърли поглед към кухнята, една млада девойка тъкмо изнасяше оттам поднос с храна. — Вярвам, че Тили точно сега отнася обяда на милейди. Можете да я последвате, ако желаете.

Данте подхвърли една монета на ханджията.

— Благодаря, добри човече. Вярвам, че ще направя точно това. Ние със сестра ми ще си побъбрим, докато чакаме Лонсдейл да се върне.

Ханджията излезе на двора, докато Данте се изкачваше по стълбите след прислужницата. Тя спря пред първата врата вдясно и леко почука.

Данте я настигна и тя се стресна.

— Няма нищо, госпожице — каза той. — Сам ще занеса подноса на сестра си. Тя ме очаква.

Той предложи една монета на девойката. Без да мисли много, тя се усмихна и му даде подноса. Сниши се в реверанс и се отдалечи.

Данте чу Есме да се движи в стаята. Когато стъпките й приближиха вратата, той нахълта в стаята, преди тя да затръшне вратата пред лицето му.

Есме се беше събудила полека, с усещането, че е спала само няколко секунди. Калвин й беше викнал през вратата, че отива в селото. Беше споменал и че е поръчал обяд за нея.

Сега камериерката беше дошла с очакваната от нея храна и Есме притеснено навлече пеньоара си, преди да отвори вратата.

— Моля, поставете подноса на масата — нареди тя — и вземете пътния ми костюм, за да го изгладите. Ще ми трябва… Ти!

Данте затръшва вратата с крак, после остави подноса на масата и заключи вратата, прибирайки ключа в джоба си. И се вгледа в нея с помрачняло лице. Есме стисна реверите на пеньоара си. Никога досега не се беше плашила от циганина, но сега свирепото му изражение беше наистина плашещо. Тя се дръпна назад.

— Как ме намери?

— Честно казано, не знам как. Сляп късмет, предполагам.

— Говори ли с Джейн? Трябваше да си на път към Гретна Грийн.

Той се приближи към нея и напрегнатият му тъмен поглед я прониза.

— Нещо не ми се връзваше. Защо избяга?

Правейки се на безгрижна, Есме го заобиколи и се запъти към подноса.

— Не може ли това да почака? Гладна съм.

— Разбира се, наяж се.

Гласът му прозвуча укорително.

Есме седна и започна да побутва разсеяно храната, надявайки се да отложи разговора с Данте. Имаше нужда да се успокои, преди да обясни причината за бягството си с Калвин. Макар да се правеше, че не забелязва Данте, очите й го следяха, докато той крачеше из малката стая, излъчвайки раздразнено нетърпение.

Моментът на сблъсъка дойде по-скоро от очакваното. Данте се извърна с още по-свирепо изражение от това, с което беше влязъл в стаята. Може би това, че тя го беше накарала да я чака, не беше толкова добра идея. Тя се обърна с лице към него.

— Много добре, казвай каквото имаш да казваш.

— Защо замина с Лонсдейл? Тъкмо се бяхме любили. Аз отидох да говоря с чичо ти за датата на сватбата. Какво си си мислила? — запита той.

Несвикнала да бъде плаха, Есме рязко се изправи и се запъти към него, сложила ръце на кръста, с буреносно изражение.

— Любенето с мене не означаваше нищо за тебе!

— Откъде ти хрумна това? — Той я изгледа намръщено, с блеснали от ярост очи. — Какво ти е казал Лонсдейл, че да те накара да избягаш?

— Истината! — нахвърли се върху него Есме. — Ако не се ожениш за мене до шест месеца след смъртта на дядо ти, ще изгубиш титлата и тя ще отиде при Калвин. Не те е грижа за мене, просто искаш да бъдеш маркиз. — Следващите й думи го предизвикаха. — Отречи го, ако можеш.

Устата на Данте се изпъна в права линия, очите му бяха затворени.

— Ако мислиш, че съм те искал заради завещанието на дядо Алстън, значи нищичко не знаеш. Привличането помежду ни започна много преди да бях разбрал коя си. Забрави ли Бедфордския панаир?

Бузите на Есме пламнаха.

— Нали не вярваш, че бих изпитала нежни чувства към един циганин?

Един мускул заигра на бузата на Данте, животинско ръмжене изригна от гърлото му и се изплъзна между здраво стиснатите му зъби. Той хвана раменете й и заби пръсти в плътта й.

— Никога няма да простиш или да забравиш циганската ми кръв, нали? Моят произход винаги ще стои между нас. Няма значение колко силно те привличам или колко се наслаждаваш на любенето ни, защото винаги ще ме гледаш с очите на предразсъдъците.

Есме не го отрече, макар че неговото обвинение вече не беше вярно. Циганският произход на Данте започваше да става все по-маловажен за нея, въпреки възпитанието й, което подчертаваше значението на благородното потекло. Тя не се интересуваше от произхода му, беше започнала да мисли за него най-вече като за мъжа, който не й беше безразличен.

— Повече ме интересува да поговорим за завещанието на дядо ти — каза Есме, опитвайки се да смети темата. — Защо ме ухажваше? Защото беше принуден да го направиш, или защото наистина искаше да се ожениш за мене?

Данте се поколеба. Ако разкриеше сърцето си пред Есме, това би могло да му донесе огромна мъка. Не беше готов да й даде тази власт над себе си. Не и щом тя показваше само презрение към него.

— Както казах и преди, не приех титлата доброволно. Мога още утре да се откажа от нея и няма да съжалявам.

— Но няма да се откажеш.

— Няма. И причината няма нищо общо с тебе. — Ръцете му се отделиха от раменете й, спуснаха се към кръста й и я притеглиха към него. — Не се съмнявай, милейди, че те искам. Няма никакво значение, че си спала с Лонсдейл, защото въпреки всичко ще те имам. Ти си моя. Най-напред аз те направих моя.

Есме се опита да се измъкне от хватката му, но силата на Данте беше по-голяма от нейната.

— Ти взе каквото поиска без моето съгласие.

Нисък смях се изтръгна от гърдите на Данте.

— Не си го спомням по този начин.

— Арогантен нахалник.

Данте погледна изпомачканото легло, а после пак към нея.

— Спала си с Лонсдейл, за да ме нараниш ли? Или той те е насилил?

— Отказах да спя с него, преди да се оженим — измърмори Есме. — Затова той хукна да намери свещеник. Ще се оженим днес със специално разрешение.

Сърцето му трепна радостно. Тя не беше спала с Лонсдейл! Ръцете му я обгърнаха здраво.

— Този брак няма да се състои — изрече той свирепо. Зарадва се, като чу, че тя не е била съблазнена от Лонсдейл, и се закле, че това никога няма да се случи. — Ще се махнем оттук много преди той да се върне. Но най-напред смятам да ти покажа колко те искам.

— Сигурно няма да…

— О, да, милейди, точно това смятам да направя.

Хващайки колана на пеньоара й, той разхлаби възела и свлече дрехата по раменете й и надолу по ръцете. Тя остана пред него по риза, която не скриваше нищо от погледа му. Той я гледа до насита, преди да посегне към ръба и да го вдигне полека нагоре.

Тя хвана ръцете му.

— Не го прави, Данте.

Той нежно отмести ръцете й.

— Кажи ми, че не ме искаш.

Тя отвори уста, той я запълни с езика си. Зацелува я страстно, устните му изискваха отговор, езикът му я вкусваше и дразнеше, ръцете обгръщаха гърдите й, игриво пощипвайки зърната й. Той отдели уста от нейната, когато я чу да изстенва, после вдигна глава и се вгледа в очите й.

— Кажи ми, че не ме искаш — повтори той.

— Проклет да си, не играеш честно!

— Не играя, любов моя. Говоря сериозно.

Смъкна жакета си и разкопча ризата, Есме се взря във великолепния му гръден кош и погледът й последва линията от тъмни косми, която слизаше по тялото чак до ръба на панталоните му. Тя се опита да скрие възхищението си, но не й беше лесно. Данте притежаваше динамично присъствие, вродена мъжественост, която й въздействаше на сексуално равнище. Тя си спомни първия път, когато го беше видяла. Облечен в цигански дрехи, той не беше по-малко внушителен, отколкото сега, облечен като джентълмен, с лице, излъчващо желание.

Беше твърде мъжествен, за да бъде смятан за класически красавец. Неговото смесено потекло беше оформило силни, дръзки черти, смекчени от хипнотизиращите тъмни очи, засенчени от гъсти черни мигли. Той излъчваше власт. Това личеше от движенията му, от естествената авторитетност на походката му, от арогантно изправената му глава. Не го беше грижа, че има вид на циганин, защото никога не беше отричал наследството си, всъщност той се гордееше с него.

Есме отвърна поглед от това мъжествено великолепие и зъбите й захапаха кадифената извивка на долната й устна, когато помисли колко лесно му беше да я съблазни. Мисълта едва се беше оформила, когато той сграбчи ръба на ризата й, измъкна я през главата й и я хвърли настрана.

— Сега, сладка моя гаджа, ще се любя с тебе. Отричай колкото си искаш, но помътеният поглед в очите ти ми казва повече, отколкото тези твои лъжливи устни.

Погледът на Есме бродеше свободно по него, докато той събличаше останалите си дрехи. Това беше първият път, когато тя го виждаше гол на дневна светлина. Напълно възбуден, внушителният му член стърчеше сред горичката от черни косми в слабините му. Тя преглътна и отмести поглед.

Изскимтя, когато той я грабна на ръце и я отнесе в изпомачканото легло. Когато я остави на ръба, тя се опита да се дръпне, но той хвана крака й и я напъха под себе си.

— Не можеш да ми избягаш, любов моя. Когато излезем от тази стая, никога повече няма да се съмняваш на кого принадлежиш.

Умът й отплува надалече, когато подлудяващите му целувки и умелите му ръце я накараха да забрави самата себе си.

11

— Лонсдейл не може да те има — прошепна Данте срещу топлината на кожата й, докато очертаваше пътечка от целувки от единия край на таза й до другия.

Пронизителната болка от съмнението за участието му в смъртта на дядо му изчезна под напора на растящата жажда на Есме. Този мъж, този циганин, когото едва познаваше, притежаваше властта да открадне волята й и да разбърка мислите й.

Той стигна с целувки до горната част на бедрата й и спря, за да разтвори краката й с длани. Тя потръпна, когато горещият му дъх облъхна интимната й плът. Уплаши се не само от атаката на страстта му, но и от реакцията си и се опита да го отблъсне.

Той вдигна глава и прошепна пресипнало:

— Смятам да те вкуся цялата и няма да ме спреш.

Есме изгуби битката заедно с волята си, докато езикът му се плъзгаше над закръглената й плът и навлизаше сред гънките й. Тя подскочи и изкрещя. Той затисна ханша й на място, предизвиквайки смут в сетивата й с устата и умелия си език.

Наслада. Повече наслада, отколкото можеше да понесе. Тръпките й се усилиха, експлодирайки в неизразим екстаз, докато пъргавият му език се плъзгаше навътре и навън, обикаляйки наоколо, дразнейки безмилостно сърцевината на нейната женственост, издигайки я все по-нагоре и по-нагоре. И тогава тя полетя, пресягайки се към диамантения блясък на звездите.

Тя се разпадна, потъвайки в море от сияние, което извираше от сърцевината й, стигайки до крайчеца на всеки неин пръст.

Данте я наблюдаваше как се спуска от висините, докато езикът му най-накрая се отдели от нея с последната й конвулсия.

— Лъжеш се, ако мислиш, че Лонсдейл ще те удовлетвори — каза той, докато полека се придвижваше нагоре по тялото й. — Обичаш ли го?

Есме не каза нищо.

Ръката му се плъзна под бялата извивка на гърдите й, галейки я с дългите си пръсти, които леко подръпнаха удълженото зърно.

— Кажи ми. Трябва да изпитваш нещо към него.

Тя премига. Последва дълго мълчание.

— Не мога да мисля, когато ме докосваш така.

Той се наведе над гърдата й, докосна едното гладко връхче с език, после погали чувствителната пъпка.

— Искаш да кажеш, по този начин?

— О, да — изпъшка тя.

Устата му плени нейната, коленете му разтвориха широко бедрата й. Той полека я измести, плъзгайки ръце по корема й, докато ръката му се плъзна сред обърканите косъмчета на нейната женственост. Той намери изгарящата пъпка на желанието й и започна нежно да я гали, дразнейки чувствителното възелче с върховете на пръстите си.

Есме почувствува как съживеното желание тупти у нея, докато пръстите на Данте навлизаха в откритата цепнатина, а после се плъзнаха по-ниско, за да проучат хлъзгавия й вход. Тя усещаше как тялото й натежава, сетивата й отново оживяваха и съзнанието се съсредоточаваше върху нежните ласки на пръстите му.

— Обърни се — изстена той.

Очите на Есме рязко се отвориха.

— Какво?

— Обърни се. Не се тревожи, няма да те нараня.

Преглъщайки една тръпка на страх, Есме се обърна по корем.

Данте повдигна ханша й и коленичи зад нея. Тя почувствува тежината на члена му, който се надигаше между бедрата й, усети го как разтваря набъбналите й устни, почувства как прониква в отвора й.

— Пак си готова за мене — прошепна Данте срещу тила й.

Набъбналият връх на члена му се плъзна вътре, спря, а после продължи по пътя си надолу в стегнатия й проход, инч по инч. Тя искаше да му изкрещи, да го подкани да побърза. Вътрешностите й пулсираха от желание. Тогава ръцете му намериха гърдите й, създавайки ново усещане.

— Данте…

— Знам. Дръж се, любов моя, ще те поведа към ездата на живота ти.

Той навлезе рязко. Тя схвана бързо ритъма, раздвижвайки ханша си, за да посрещне тласъците му. Усещаше го толкова голям в себе си, че се уплаши, да не би да се пръсне, но се разтегна и го обгърна без трудност, докато стягащите стени на женствеността й създаваха възхитително търкане.

— Рай, истински рай — повтаряше Данте отново и отново, навлизайки все по-силно, по-дълбоко, сграбчил ханша й, за да я притисне към резките си тласъци.

Тя усещаше болезнено пулсиране. Горещо, вибриращо желание се разливаше из тялото й. Всеки тласък я разтърсваше, всяко оттегляне я оставяше в агония. Тя извика името му, молейки за още и още, докато умът й се изпразваше от всякаква мисъл. Насладата я пронизваше, нараствайки, докато изведнъж престана да има начало и край. Усилваше се, докато Есме се катереше с последни сили отново към върха.

Той й даде още. Отведе я по-високо, отколкото я беше отвеждал досега, изстрелвайки я към върха. И точно когато тя искаше да се отпусне като разтопена лава, той започна ново движение, увеличавайки скоростта, докато себевладеенето му отслабваше и движенията му ставаха все по-интензивни.

— Ела, полети с мене, любов моя — изрече той задъхано в ухото й. И те литнаха… нагоре, нагоре и надалече.

Есме отвори очи, усещайки, че Данте лежи до нея, потънал в дълбок сън. Тя се надигна на лакти и се вгледа в него. Слънчевата светлина хвърляше бронзови отблясъци по изпъкналите му скули и челюст, засенчвайки суровите очертания на лицето му. Наболата брада стоеше като сянка по брадичката му и по трапчинката под плътната му долна устна. Пръстите й копнееха да докоснат тази сурова мъжественост.

Още в момента на първата им среща Есме беше усетила нещо тъмно и болезнено да се рее над него. От време на време беше зървала наранена уязвимост в напрегнатия му тъмен поглед, кратък проблясък, моментално прогонван от широка усмивка, която блясваше на лицето му. Тя знаеше, че е бил изоставен от баща си и дядо си, той й беше признал, че нехае за титлата и богатството на Алстън. И все пак беше приел наследството си. Защо?

Би ли убил заради него?

Тръпка разтърси тялото й. Тя го погледна отново. Нейният цигански любовник изглеждаше толкова млад и безгрижен в съня си, че тя не можа да се сдържи да не се пресегне, за да отмести кичура твърда черна коса от челото му. Шокирано възклицание се изтръгна от устните й, когато той хвана ръката й.

— Ти си буден!

— Буден съм от известно време. Наистина ли видя нещо, което да ти е харесало?

Прехапвайки долната си устна, тя поклати отрицателно глава.

— Лъжкиня. — Той въздъхна и стана от леглото. — Смятах, че ще спя цяла седмица, но не мога да си позволя такъв разкош. — Хващайки ръцете и, той я издърпа да стане. — Стани, любов моя, трябва да тръгнем, преди Лонсдейл да се е върнал.

— Къде ще ме отведеш?

— Ще видиш.

— Трябва да се върна в Лондон. Не искам чичо Даниел да се безпокои за мене.

Той изсумтя насмешливо.

— Трябваше да се сетиш за това, преди да избягаш с Лонсдейл. Парктън знаеше, че ще те намеря, и ми повери да се погрижа за тебе.

— Той не знае онова, което аз знам — възрази Есме. — Ако го знаеше, никога нямаше да се съгласи да се ожениш за мене.

— Облечи се — изфуча Данте.

Докато той навличаше дрехите си, Есме се колебаеше, като че ли не знаеше какво да прави.

— Моля те, излез. Искам да отмия миризмата ти от тялото си.

Данте се ухили.

— На мене ми харесва как миришеш. По това си личи, че си моя.

— Данте…

— Много добре, ще те чакам долу. Конят ми ще трябва да ни носи двамата, но съм сигурен, че ще се справи. — Той отвори вратата. — Не се бави. Ако Лонсдейл се върне и ме предизвика, знаеш кой ще победи.

Есме вдигна свещника и го хвърли по него. Вратата се затвори зад Данте точно навреме, свещникът се удари звучно в нея и тупна на пода. Тя изруга съвсем не по дамски, обръщайки се към умивалника, за да се измие набързо. Знаеше, че Калвин няма шанс да победи Данте. Циганинът беше не само всепризнат любовник, тренираното му тяло издаваше, че притежава огромна сила. Къде щеше да я заведе, ако не в Лондон?

Данте би трябвало да ликува, но настроението му далече не беше весело. Той можеше да се люби с Есме до второ пришествие и дори тя да се наслаждаваше на всяка минута, прекарана с него, все пак го смяташе за недостоен. Той никога нямаше да бъде друго, освен нейният цигански любовник. Не би заставил Есме да се омъжи за него, реши той. Но преди да я върне в Лондон, щеше да й покаже как беше живял, преди да наследи титлата.

Той влезе в общата зала, за да изчака Есме. Макар че сега имаше повече клиенти, Данте намери свободна маса. Кръчмарят веднага се приближи към него.

— Добре ли мина срещата със сестра ви, милорд?

— Чудесно — отговори Данте.

— Готвачката ми тъкмо приготвя сватбената гощавка.

Данте въздъхна.

— Добри ми господине, страхувам се, че сватбата се отменя. Сестра ми промени решението си и ще замине с мене веднага щом се приготви.

Ханджията зяпна.

— Сигурен ли сте, милорд? Може би милейди би трябвало да почака лорд Лонсдейл да се върне и да се разберат.

Данте въздъхна.

— Уви, тя е доста разстроена и отказа да го чака. Кажете на лорд Лонсдейл, че ще поговорим за това в Лондон.

Кръчмарят се отдалечи, мърморейки под нос нещо за непостоянството на жените, особено на благородните. Данте трябваше да се съгласи с него, защото нищо в миналото му не го беше подготвило за жена като Есме.

Обектът на мислите му се появи на най-горното стъпало. Данте тръгна нагоре, за да я посрещне.

— Добре, готова си — каза той. Взе чантата и с едната си ръка, а с другата я хвана за лакътя. — Тръгваме ли?

Двамата слязоха заедно по стъпалата. Ханджията ги пресрещна пред вратата.

— Сигурна ли сте, че искате да направите това, милейди? Лорд Лонсдейл ще бъде разочарован след целия труд, който си е дал.

Есме хвърли смразяващ поглед към Данте, когато той отговори вместо нея:

— Страхувам се, че сестра ми е твърдо решена.

— Ще ви трябва карета за дамата — посъветва ги ханджията. — В селото дават коли и коне под наем, ако искате да яздите. Може би ще срещнете лорд Лонсдейл по пътя и ще му обясните защо сватбата е отменена.

Не и ако аз имам какво да кажа по този въпрос.

— Благодаря, добри ми човече — отвърна Данте, изваждайки една монета от джоба си, за да я подхвърли на ханджията. — Това е за труда ви.

— Ще се погрижа да доведат коня ви, милорд — каза ханджията, докато прибираше монетата, и се отдалечи, като си подсвиркваше.

Когато конярят доведе Кондор, Данте прошепна няколко думи на ухото на животното, докато привързваше чантата на Есме към седлото.

— Сигурен ли си, че конят ти ще може да носи още един човек? — запита Есме.

— Няма да пътуваме много.

Хващайки я през кръста, той я настани на седлото и се качи зад нея. Кондор пое допълнителната тежест без оплакване, докато Данте го насочваше на юг по пътя към Хийт.

— Това не е пътят за Лондон — каза Есме. — Имам право да знам къде ме водиш.

— Загуби това право, когато избяга с Лонсдейл и ме прати в погрешна посока. Мислиш, че стоя много под тебе, за да стана твой съпруг, въпреки че съм маркиз, един от най-високите рангове в кралството.

— И забрави да ми кажеш, че трябва да се ожениш за мене, за да задържиш наследството си. Никой няма да ме накара да се омъжа за циганин.

Данте стисна зъби. Ето го пак предразсъдъка на Есме срещу потеклото му.

— Не те чух да се оплакваш, когато те любих.

Есме си пожела да можеше да отговори както трябва на тази обида. Когато му позволи да се люби с нея, това й изглеждаше необяснимо правилно в онзи момент, неговите талантливи ръце и уста бяха прогонили всяка мисъл от ума й. Тя беше невинна първия път, когато той я беше съблазнил, сега не можеше да му устои.

Ако Калвин не беше разкрил условията на завещанието на лорд Алстън, Есме щеше да повярва, че Данте наистина се е привързал към нея. Каква глупачка е била. Бяха я учили, че циганите са лъжци и крадци, Данте, както се вижда, не беше изключение. Той я беше излъгал за чувствата си към нея, беше отнел титлата на Калвин, а после беше откраднал и сърцето й.

Беше късен следобед, когато виконт Лонсдейл се върна в „Рогач и рог“ с преподобния Дикенс. Влизайки наперено в хана, виконтът потърси ханджията.

— Къде е бъдещата ми булка? Чака ли ме в стаята си?

— Ъ-ъ… не точно, милорд — отговори ханджията със смутен вид. Калвин усети първото бодване на тревогата.

— Къде е тя?

— Дамата тръгна с брат си, милорд.

— С брат си ли? С брат си? Есме няма брат. Каква е тази глупост?

— Сигурно грешите, милорд. Чух маркиз Алстън съвсем ясно, той каза, че е брат на милейди. Поговориха насаме известно време, преди той да излезе от стаята на милейди. Негова светлост ме осведоми, че тя е променила решението си относно сватбата и е решила да се върне с него в Лондон.

— По дяволите! — изригна Лонсдейл. — Как сте я оставили да си тръгне?

— Вижте, вижте — намеси се преподобният Дикенс. — Казахте, че дамата била склонна да се ожените.

— Беше! И още е! Това копеле Алстън ми я открадна под носа.

— Дамата тръгна доброволно — каза ханджията с отбранителен тон.

— Ще ме върнете незабавно в града — настоя духовникът. — Вече нямате нужда от услугите ми. Знаех си, че не биваше да ви позволявам да ме довлечете тук.

И като се завъртя, той се върна към каретата, за да изчака там Лонсдейл.

Ярост разтърсваше виконта. Как ги беше открил Алстън? Вместо да е на път към Гретна Грийн, той му беше откраднал Есме.

По дяволите! Нямаше начин да позволи на Алстън да му отнеме всичко, което му принадлежеше. Той беше раболепничил пред вуйчо си до припадък, беше се съгласявал с желанията му, отиваше при него веднага щом бъдеше повикан. И за награда го бяха обезнаследили. Какво бяха онези въшливи хиляда лири годишно, когато можеше да има всичко? Циганинът щеше да си плати за тази подлост.

— Сигурен ли сте, че лорд Алстън е казал, че отвежда лейди Есме в Лондон?

— Да, милорд, така е. — И ханджията почеса четинестата си брада. — Странно, но конярят каза, че негова светлост и дамата свърнали на юг, към брега.

Юмруците на Лонсдейл се свиха.

— Сигурен ли сте?

— О, да. Елмър не е най-умният на света, но познава посоките. — И той погледна към каретата на Лонсдейл. — Най-добре откарайте преподобния в града. И той не ми изглежда много доволен.

Лонсдейл изруга гневно. Проклет циганин! Проклет да е и вуйчо му, че бе променил завещанието си! Ако Алстън убеди Есме да се омъжи за него, всичко е изгубено.

Данте и Есме стигнаха Хийт, когато мракът слизаше над земята. Стомахът на Есме къркореше, напомняйки й, че не е яла от обяд.

— Ще спрем ли в някой хан да пренощуваме?

— Не, вече сме близо, за да спираме сега.

— Ако не ме лъже паметта, единственият град между Хийт и Брайтън е Луис.

Данте като че ли не се обезпокои, когато напуснаха селцето Хийт. Есме бе полузаспала, отпуснала се на широките му гърди, когато изкусителната миризма на храна, приготвяна на открит огън, стигна до нея с хладния повей на бриза. Тя се оживи незабавно и подуши въздуха. После видя тънка ивица пушек да се издига над короните на дърветата. Обърна се, за да каже това на Данте, но още преди да го направи, той насочи Кондор по една тясна пътечка.

Тревога се разля из Есме.

— Къде отиваме?

Данте просто й се усмихна. Тя започна да се притеснява, когато изровеният път ги поведе през гората. Не можеше да си представи каква лудост е намислил, даже не искаше и да мисли за това.

Накрая те излязоха на една полянка, осеяна с огньове. Присвивайки очи, за да вижда по-ясно през синята мъглица, Есме забеляза няколко фургона и гъмжило от хора край тях. Тълпата мъже, жени и деца бе облечена в живописни цигански дрехи, някои готвеха на огньовете, докато други приказваха и се смееха, събрани на групи. Лай на кучета оповести пристигането им.

— Какво правим тук? — запита Есме.

Данте не отговори, той се взираше в една дребна, сбръчкана женица, която бъркаше нещо в чайника на огъня. Тя вдигна поглед, видя го и се втурна към него, викайки името му. Данте слезе от коня, вдигна жената на ръце и я прегърна силно.

Есме разпозна жената, това беше гадателката от Бедфордския панаир, бабата на Данте. Дядо му веднага дойде при тях. След кратък разговор Данте се върна към коня си и свали Есме от седлото.

— Бабо, дядо, приветствайте лейди Есме Харкорт. Тя ще ни бъде гостенка.

Есме го изгледа изумено, но успя да се усмихне и да поздрави възрастната двойка.

— Аз съм Карлота, а това е Шандор — каза Карлота, докато представяше съпруга си и себе си. — Добре дошла в скромния ни дом. Надяваме се тук да ви бъде приятно.

Не е много вероятно, помисли кисело Есме. Но тъй като не искаше да наскърби бабата и дядото на Данте, запази мислите си за себе си.

— Данте! — процепи въздуха висок женски писък.

След миг една млада жена се хвърли в ръцете на Данте. Той я хвана и прие излиятелната целувка, която тя лепна на устните му.

— Ти се върна! Знаех си, че не можеш да останеш там.

Данте я отстрани със смях от себе си.

— Дръж се прилично, Лорета.

Есме наблюдаваше сцената с лошо настроение. Очевидно Данте и Лорета бяха бивши любовници. Той наистина ли възнамеряваше пак да се хване с нея? Есме си каза, че всъщност това не я интересува. Нямаше намерение да се омъжва за циганина. Циганите не принадлежаха към възпитаното общество. Данте би трябвало да се върне при своите хора и да се ожени за Лорета. Това беше животът, на който той беше свикнал, животът, който заслужаваше. Калвин би станал много по-добър маркиз.

Данте се обърна към Есме.

— Лорета, това е лейди Есме Харкорт.

— Какво прави тази гаджа тук? — изсъска Лорета.

— Веднага ще си тръгна — отговори намусено Есме. — Не ми е мястото тук.

Данте я хвана за ръката, когато тя се обърна, за да си тръгне.

— Никъде няма да ходиш.

И се обърна към Карлота.

— Бабо, лейди Есме пътува дълго време, и двамата сме уморени и гладни. Покажи на милейди къде може да се измие, докато аз се видя с приятелите си.

Карлота хвана Есме под ръка и я поведе към ярко украсения си фургон.

— Толкова се радвам, че Данте ви намери, милейди — призна тя. — Слава богу, че посланието ми е стигнало до него. Ако се беше насочил на север, това щеше да бъде сериозна грешка.

Есме изгледа смаяно Карлота.

— Пратили сте съобщение на Данте? Как?

— Беше мислено послание, милейди.

Есме знаеше, че Карлота е гадателка, и се запита дали има някаква реална сила извън гледаческите шмекерии. Отдавна беше известно, че циганите гадатели прилагаха трикове, за да убедят нищо неподозиращите клиенти да се разделят с парите си. Няколкото пъти, когато Есме беше ходила да й предсказват бъдещето, бяха по-скоро за забавление. Не беше повярвала и на една дума от казаното.

— Ние с Шандор споделяме този фургон — каза Карлота, подканвайки Есме да се качи по стъпалата. — Ще намерите вода и чисти кърпи на закачалката. Никой няма да ви безпокои. Елате, когато сте готова. Заешкото задушено, което къкри на огъня, скоро ще бъде готово.

Есме влезе във фургона. Свещта, поставена на една масичка, прогонваше тъмните сенки, докато здрачът преминаваше в нощ. Тя се огледа, отбелязвайки, че пространството във фургона е използвано изцяло. Това беше очарователно по някакъв крещящ начин.

Чу се почукване на вратата.

— Аз съм Шандор, милейди. Нося чантата ви. Може ли да вляза?

Есме отвори вратата, за да пусне дядото на Данте. Фини бръчици кръстосваха тъмното му лице, но откритата му усмивка го правеше да изглежда без възраст.

— Благодаря — изрече тя, докато той слагаше чантата й зад вратата.

— Надявам се тук да ви хареса, милейди — каза Шандор. — Данте сигурно има причина, за да ви доведе.

— Вече знам причината. Той иска да се ожени за мене — обясни Есме. — Завещанието на лорд Алстън изисква ние с него да се оженим. Ако Данте не успее да ме убеди да го сторя, титлата, което той наследи, ще премине към лорд Лонсдейл.

Наскърбеното изражение на Шандор накара Есме да съжали за думите си.

— Моля ви, простете ми — измърмори тя. — Гладна съм, уморена съм и не мисля какво казвам.

Шандор прие извинението й с кимване и излезе, затваряйки полека вратата зад себе си. Есме въздъхна. Със сигурност не правеше добро впечатление на семейството на Данте. Нищо от това, което беше чувала и което знаеше за циганите, не беше ласкателно, но Шандор и Карлота се отнасяха много любезно с нея.

Тя намери каната с прясна вода и наля от нея в легена. С помощта на сапуна и кесията за баня, които откри наблизо, тя се зае да остъргва праха от пътя, залепнал по кожата й. Онова, което в действителност искаше, беше една хубава топла вана, но предположи, че ще трябва да почака, докато се върне в Лондон, което се надяваше да стане в скоро време.

Преди да излезе от фургона, тя среса косата си и я върза с една панделка. Когато се присъедини към Карлота и Шандор, Данте вече я очакваше.

— Ето те и тебе — изрече той. — Надявам се да си толкова гладна, колкото и аз. Баба е отлична готвачка.

До обезопасения огън беше поставена маса, отрупана с прибори за хранене и оградена с две пейки. Данте съпроводи Есме до едната скамейка и седна до нея. Карлота сипа задушено в четири купи и ги сложи на масата. После влезе във фургона и се върна със самун хляб.

Задушеното миришеше толкова хубаво, че Есме си пожела да можеше веднага да му се нахвърли, но изчака, докато Карлота се присъедини към тях. Първата лъжица беше истинска наслада, тя затвори очи, наслаждавайки се на вкуса. Тъкмо щеше да вземе втора лъжица, когато Шандор й подаде хляба. Когато стана очевидно, че тя не знае какво да направи, Данте го взе от нея, отчупи голямо парче и й го подаде.

— Ние тук не държим на церемониите — каза той, докато отчупваше парче хляб и за себе си.

Когато Данте топна залъка си в задушеното, за да попие възхитителния сос, Есме направи същото. Не можа да си спомни кога нещо й е било толкова вкусно, колкото това обикновено заешко задушено. Дори прие втора порция, преди да обяви, че се е нахранила.

— Сигурно ще искаш да се оттеглиш — каза Данте, ставайки от масата. — Ще ти покажа къде ще спиш.

— Това, което наистина искам, е една вана — изрече замечтано Есме.

— Седяща вана е най-доброто, което мога да ти предложа — отвърна Данте. — Ще донеса вода от ручея и ще я стопля на огъня. Ела, ще те заведа в твоя фургон.

Седящата вана се оказа корито, което Данте отвърза от задната част на фургона и внесе вътре. Преди да излезе, той запали печката. Топлина се разля из фургона, прогонвайки хладината на нощта.

След като водата беше стоплена, Данте напълни ваната и донесе чантата на Есме от фургона на Карлота. Когато Есме видя, че той не бърза да си тръгва, тя разбра защо.

— Чий е този фургон?

— Мой. Дадох го на Роло, но сега пак е мой. Освен ако — усмихна се той — не предпочиташ да делиш един фургон с Лорета?

Есме го изгледа убийствено.

— Не, благодаря. Колко време ще останем тук?

Данте вдигна рамене.

— Не съм сигурен.

— Къде ще спиш?

Тъмните му вежди се вдигнаха.

— Това покана ли е?

— Не, разбира се. Нищо от това, което правиш или казваш, няма да ме убеди да се омъжа за тебе. А сега, моля те, ще излезеш ли? Водата ми изстива.

— Мога да остана и да ти измия гърба.

— Мога да се справя. Моля те, излез, Данте. Изморена съм.

Той се оттегли нерешително. Нямаше представа какво го беше прихванало да води Есме тук вместо в Лондон. Знаеше, че не е свикнала с неговите хора, но му се искаше тя да се запознае с Карлота и Шандор. Искаше тя да знае, че има добри хора във всяка култура.

Тъкмо се беше запътил да поговори с баба си, когато Лорета се изпречи на пътя му.

— Да не си полудял, Данте? Защо си довел тази гаджа сред нас? Любовница ли ти е?

— Не е твоя работа каква ми е, Лорета. Тя няма нищо общо с тебе.

Лорета се присламчи с едно рамо към него, отърквайки се о твърдото му тяло.

— Липсваше ми. — И махна към фургона на Есме. — Ще споделиш ли леглото си с тази гаджа?

— Може би — предположи той.

Лорета обви ръце около врата му, привличайки главата му, за да го целуне.

— Тази белезникава англичанка не може да те задоволи така, както аз. Ако си търсиш къде да спиш, можеш да споделиш леглото ми. — И тя го целуна, многозначително удължавайки контакта на устните им.

Данте се опита да я отстрани, но тя се беше вкопчила в него с непоколебима жажда. Тъй като не искаше да прилага физическа сила, той просто отказа да й съдейства. В крайна сметка, мина му през ума, целувката щеше да стигне до естествения си край.

Есме довърши банята си и навлече нощницата и пеньоара си, чувствайки се по-добре, откакто беше напуснала Лондон. Ваната заемаше толкова пространство, че тя едва можа да стигне до леглото. Запита се дали Данте ще се върне да я отнесе. Запита се и къде ли е тоалетната, защото не беше намерила нощно гърне във фургона. Нуждата й беше настоятелна, затова реши да намери Карлота и да я запита.

Есме се поколеба на вратата, питайки се дали трябва да се облече, преди да излезе от фургона. Тъй като не видя никого наблизо, тя се загърна с наметалото си и слезе по трите стъпала. Пристъпи към фургона на Карлота и замря на място, когато видя Данте и Лорета в страстна прегръдка, слели устни в палеща целувка.

Сигурно беше издала някакъв звук, защото Данте рязко отблъсна Лорета от себе си.

— Есме, имаш ли нужда от нещо?

— Исках да изнесеш ваната — изрече тя хладно, — но виждам, че си зает.

— Изнеси си я сама — изфуча Лорета. — Тук няма слуги. Ромите си вършат всичко сами.

— Стига, Лорета — предупреди я Данте. — Ще се погрижа за ваната, Есме.

Тя се извърна, кипейки вътрешно заради начина, по който жените се лепяха на Данте. Кимна и продължи към фургона на Карлота.

Намери я седнала на стъпалата на фургона заедно с Шандор. Карлота я посрещна с топла усмивка.

— Може ли да поговоря насаме с вас? — изрече Есме, отправяйки извинителна усмивка към Шандор.

Той се изправи.

— Ще отида при внука ни, май има нужда някой да го спаси. Есме погледна към Данте, видя, че още говори с любовницата си, и се извърна. Циганинът като че ли не можеше да се посвети само на една жена. Проклинайки глупостта си, Есме осъзна, че би трябвало да не се заблуждава, че Данте се интересува от нея. Единствената причина да се люби с нея беше, защото това удовлетворяваше сладострастната му природа. Тя не искаше да има някой мъж при такива условия.

Есме се настани до Карлота на стъпалата. Старата жена потупа ръката й.

— Удобно ли ви е във фургона ни, милейди?

— Да… удобно ми е — призна Есме. Наведе се към старата жена с пламнали от смущение бузи. — Дойдох да попитам за тоалетната. Не намерих нощно гърне във фургона.

— А — изрече разбиращо Карлота. — Ние, ромите, не сме толкова изтънчени в навиците си като гаджите. — И тя махна към околната гора. — Живеем от земята и я използваме за много цели. Мъжете обикновено ходят вляво от лагера, а жените вдясно. Къпем се в ручея, докато не стане много студено, после се отказваме от къпането, докато времето не позволява. Освен Данте, той много обича чиста кожа. Мисля, че е развил този навик да се къпе често в университета. Затова можа да ви намери вана, когато го помолихте. Редовно я използваше през зимата.

Есме погледна към гората, шокирана от разкритието на Карлота. Научаваше за циганите повече, отколкото би искала да знае. Но повикът на природата беше твърде неотложен, за да го пренебрегне.

Тя погледна към тъмната гора и потръпна. Дългите сенки изглеждаха като митични чудовища, протягащи се, за да я докопат с ноктите си. Преглъщайки страха си, тя благодари на Карлота и се запъти към очакващите я чудовища. Поколеба се, когато стигна до края на полянката, но след миг се гмурна в тъмните, осезаеми сенки.

По-късно, след като беше задоволила нуждите си, Есме се присмя на страховете си и се запъти към лагера. Беше направила само две крачки, когато една фигура се надигна пред нея. Есме изкрещя пронизително и отстъпи назад. Фигурата полека прие формата на жена. Жената се отдели от плътната сянка и излезе под лунната светлина, процеждаща се през една пролука в короните на дърветата.

— Лорета! Изплаши ме — каза Есме разтреперана. Опита се да мине покрай циганката.

Лорета я сграбчи за ръката, впивайки пръсти в плътта й.

— Не ти е мястото тук, гаджо. Връщай се при твоите хора. Данте е мой. Винаги е бил мой.

Есме се засмя.

— Данте не може да бъде верен на една жена. Сигурно вече го знаеш.

Лорета отметна дългата си абаносова коса.

— Той винаги се връща при мене. Искам да си идеш.

— И аз искам. Данте ме доведе тук против волята ми.

— Пфу! Той е полудял по тебе. Но аз мога да поправя това.

И тя изведнъж извади изпод дрехите си един зловещо изглеждащ кинжал и се хвърли върху Есме. Волята за живот раздвижи инстинктите на Есме. Хващайки китката на Лорета, тя се опита да измъкне острието от нея. И макар че силата на циганката беше невероятна, Есме не й отстъпваше. Изправена срещу собствената си тленност, тя се хвърли в свирепа битка.

Двете се бориха няколко минути, докато неочакваният прилив на адреналин не даде на Есме нови сили. Тя блъсна със замах Лорета на земята и бързо се затича сред дърветата, докато не излезе на полянката. Трепереше и едва си поемаше дъх, когато стигна до фургона си. Втурна се вътре, затръшна вратата и спусна резето.

Въздишката на облекчение замря в гърлото и, когато видя Данте изтегнат на леглото с опасен блясък в очите.

12

— Любовницата ти се опита да ме убие! — извика Есме, все още разтреперана от близката си среща със смъртта.

Данте скочи от леглото.

— За какво, по дяволите, говориш?

— Питай Лорета, Тя ми извади нож. — И Есме го изгледа с присвити очи. — Какво има у тебе, че кара жените да търсят вниманието ти?

Опъвал уста в права линия, Данте отстрани Есме от вратата, вдигна резето и я отвори. Тя го последва навън.

— Какво ще правиш?

— Ще намеря Лорета и ще разнищя тази работа. Как смее тя да те заплашва!

Есме го хвана за ръката.

— Чакай! Имам по-добро решение. Върни ме в Лондон. Тук не ме искат.

— Исках да опознаеш Карлота и Шандор. Те са моето семейство, исках да ги опознаеш, както аз ги познавам. Надявах се, че като ги опознаеш, ще промениш закостенелите си схващания за питаните.

— Не се съмнявам, че обичаш дядо си и баба си, те ми изглеждат добри хора, но мястото ми не е тук. След като Лорета се опита за ме убие, ме е страх да отида в гората сама, за да… да се погрижа за личните си нужди.

— Няма да ходиш никъде сама — предложи Данте, — аз ще те придружавам.

Есме въздъхна раздразнено.

— Бъди реалист, Данте. Не можеш постоянно да бъдеш с мене всяка минута от всеки ден.

Изражението му стана каменно.

— Може би не, но мога да предупредя Лорета, че няма да търпя подобно поведение от нейна страна. Остани още няколко дни с дядо и баба — това е всичко, което искам от тебе. Обещах на чичо ти, че ще те върна жива и здрава в Лондон, и така ще направя.

— Сега е късно. Можеш да говориш с Лорета утре.

— Това не може да чака. Няма да се бавя.

Данте излезе, излъчвайки гняв с всяка стъпка. Светлината, струяща от прозореца на Лорета, говореше, че още не се е оттеглила за сън. Той изкачи стъпалата и почука рязко на вратата.

— Кой е?

— Данте.

Лорета отвори вратата с приветлива усмивка на лице. Хващайки ръката на Данте, тя го дръпна да влезе и затвори вратата.

— Знаех си, че ще дойдеш.

— Тук съм, но не поради тази причина, за която си се сетила. Какво, по дяволите, си мислиш? Вярваш ли, че като нападнеш Есме, ще ми станеш по-мила?

— Тя ти е казала — изфуча Лорета.

— Смятала си, че нямаше да ми каже?

— Тази дамичка не те иска, Данте. Толкова ли си сляп, че не виждаш? Тя се свива всеки път, когато някой от нашите хора се приближи към нея. Не съм искала да я нараня. Просто исках да я сплаша и да си тръгне.

Данте се вгледа в лицето на огнената красавица, търсейки да зърне истината. Знаеше, че Лорета е ужасно ревнива, но би ли убила от ревност?

— Това, което имаше между мене и тебе, не беше нищо друго, освен секс — изрече той меко. — Знаеш, че спях и с други жени, знам, че и ти спеше с други мъже, така че какво у Есме пробужда ревността ти?

На екзотично красивото лице на Лорета се настани израз на мрачна отмъстителност, докато очите й хвърляха заплашителен поглед към Данте.

— Другите жени не ме интересуваха, те не означаваха нищо за тебе. Но тази е различна. Само тя от всички жени в миналото ти е докоснала сърцето ти. Чуй ме, Данте, защото ти казвам истината. Нежните ти чувства към тази гаджа са неуместни. Очите я издават. Те не показват нищо друго, освен презрение към тебе и към нашите хора. Питай Карлота, ако не ми вярваш.

Данте се страхуваше, че думите на Лорета са верни, но предпочете да не се съсредоточава върху тях. Още таеше надежда, че ще промени мнението на Есме по отношение на своите хора. Не, не беше вярно, той имаше само едни топящи се надежди и почти нищо друго.

— Какво очакваше, като нападна Есме? Дори ако тя се върне в Лондон, това няма да промени нищо между нас.

— Ти трябва да се ожениш за някоя — отвърна Лорета. — Ние с тебе си подхождаме във всичко. Една високопоставена дама никога няма да се омъжи за циганин. Независимо от всичко ти си оставаш циганин, Данте. Милейди няма да те иска и ти ще допълзиш отново при мене.

Гневът на Данте пламна.

— Все пак това не ти дава право да убиваш Есме или да я сплашваш. Само опитай още веднъж да застрашиш живота й и много ще съжаляваш. Ясно ли ти е?

Лорета отметна глава и гарвановочерната й грива се разпиля по раменете й. Сложила ръце на кръста си, тя се примъкна към Данте. Ароматът на женска възбуда го накара да отстъпи една крачка. Някога това щеше да бъде единствената подкана, от която щеше да има нужда, за да метне Лорета на леглото и да приеме онова, което тя така щедро му предлагаше. Но нещата се бяха променили след онези безгрижни дни. Есме беше влязла в живота му.

— Тези примамки действаха някога, но аз се промених — заяви Данте.

— Пфу! Ти си мъж, нали? Дори маркизът си има потребности. — Ръцете й се обвиха около кръста му. — Нека те задоволя. Винаги ни е било добре заедно.

Той я отблъсна.

— Не съм дошъл да правя секс, Лорета. Предлагам да се насочиш към Роло. Той те иска въпреки недостатъците ти. Всичко, което искам от тебе, е да обещаеш, че ще стои далече от Есме, докато е тук при нас. Само да се опиташ отново да я нараниш, ще накарам да те изгонят от катуна. Шандор ще се съгласи с мене, защото той не понася насилието.

Цупейки се, Лорета се извърна с гръб.

— Много добре, обещавам.

Данте не й вярваше. Докато не върнеше Есме в Лондон, се закле, че ще бди неотстъпно над нея. Оставяйки Лорета на мрачното й настроение, той се върна във фургона си при Есме. Беше изтощен. Не беше спал, откакто излезе от Лондон. Вратата не беше затворена, той я отвори и влезе вътре. Есме стана, когато го видя да влиза.

— Видя ли се с Лорета? Какво ти каза?

— Каза, че нямала намерение да те нарани.

— И ти й повярва?

— Не. Затова я предупредих. Не вярвам, че ще се опита отново да те нарани.

Есме се вгледа в лицето му.

— Не ми изглеждаш убеден.

Данте вдигна рамене.

— Няма нищо сигурно при Лорета. Но бъди сигурна, че ще я наблюдавам строго. Искам да си легна, изтощен съм.

— Тук ли ще спиш?

Данте съблече жакета и ризата си.

— Просто искам да спя, много съм уморен, за да се опитам да доставя удоволствие на двама ни.

Той седна на ръба на леглото и свали обувките и чорапите си. Есме го наблюдаваше внимателно. Наистина й се видя уморен. Може би действително възнамеряваше да спи. Тя не искаше той отново да я докосне, защото знаеше какво щеше да последва.

Данте не си даде труда да свали панталоните си. Просто се изтегна на леглото, обърна се, изпъшка и заспа. Есме не можеше да реши дали е облекчена или разочарована. Без да го изпуска от очи, тя свали пеньоара си и легна до него. След няколко минути и тя спеше също толкова непробудно като него.

Данте го нямаше, когато Есме се събуди на следващата сутрин. Всъщност беше спала добре, успокоена от топлината на голямото тяло на Данте до нея. Възхитителната миризма на готвено, влизаща през отворения прозорец, я убеди да се облече и да си потърси нещо за закуска.

Скромният й гардероб вече изглеждаше доста зле, но тя откри една пола и една блуза в чантата си, намери, че не са чак толкова измачкани, и ги облече, след като изми лицето и ръцете си. Среса косата си и я остави пусната, защото нямаше кой да й помогне да си направи по-сложна прическа. Когато свърши, излезе от фургона и се огледа наоколо.

Лагерът беше доста оживен. Лаещи кучета се гонеха с децата, мъжете вършеха разни работи, докато жените се суетяха около огньовете. Есме заобиколи група мъже и се запъти към гората със зачервени от смущение бузи. Притесняваше се, че всички разбират накъде се е запътила и защо. Уединението като че ли не съществуваше в циганската общност.

В гората не й се случи нищо неочаквано. Тя си свърши работата и намери Данте да я чака в края на полянката.

— Какво правиш тук? Тази страна е за жените.

— Казах, че ще те пазя, докато си тук, и говорех напълно сериозно. Карлота е приготвила закуската, да не я караме да чака.

— Ще дойда веднага щом си измия ръцете на ручея — отвърна Есме.

Данте я съпроводи до ручея, изчака я да си измие ръцете и я придружи до фургона на Карлота. Хладният, чист въздух беше събудил огромен апетит у Есме. Тя се наяде с яйца, бекон, овесена каша и хляб. След като се нахрани, благодари на Карлота и се запъти към фургона си.

Данте я настигна.

— Бих искал да те запозная с някои от моите приятелки.

Той я хвана за ръка и я поведе към група жени, седнали около една маса.

Макар че всички я поздравиха учтиво, като че ли се чудеха какво ли прави тя в живота на Данте и в тяхната общност. Въпреки това жените се опитаха да я накарат да се заинтересува от това, с което се занимаваха — правенето на разни дреболийки и низането на гердани от стъклени мъниста, които щяха да продават по панаирите.

Отначало сдържана, Есме се присъедини към заниманията им и откри, че харесва тези жени, чиито разговори и мечти малко се отличаваха от тези в нейната собствена култура.

— Внимавайте за Лорета — прошепна една жена на име Сирина. — Тя ревнува Данте от вас, смята го за своя собственост.

— Вече го разбрах по трудния начин — призна Есме без никакви извъртания.

За нейна изненада денят мина приятно. Верен на думата си, Данте се навърташе покрай нея през по-голямата част от деня, отказвайки да й позволи да излезе извън полезрението му. Не се налагаше, защото Лорета се държеше далече от нея, пронизвайки я само с мрачната заплаха в погледа си.

След вечерята няколко мъже запалиха огън в средата на лагера, докато други се събраха наоколо с най-различни музикални инструменти.

— Ела да се позабавляваш — каза й Данте.

— Какво става? — запита Есме, когато мъже, жени и деца започнаха да се събират около най-големия лагерен огън.

— Гледай и ще видиш.

Първите трели на цигулката привлякоха Есме към огъня. Музиката, отначало мека и мелодична, скоро стана по-жива, привличайки танцьорите към разчистеното място до огъня. Лорета беше сред тях. Темпото се забърза, танцьорите се завъртяха във вихрушка от въртене на цветисти поли и проблясващи крака. Жените се въртяха, показвайки глезени, бедра и изкусително проблясващи задни части, докато мъжете подскачаха нависоко. Танцът представляваше съблазнителен показ на нескривана сексуалност. Есме не можеше да отвърне поглед.

Внезапно Лорета се появи пред Данте, полюшвайки се като тръстика под вятъра, подканвайки го да се присъедини към нея с примамващ пръст и съблазнително поклащане на хълбоците. Той се засмя и скочи сред танцьорите. Тя не можа да не се възхити на плавните движения на танцьорите, на трескавия им ентусиазъм. Започна да пляска с ръце и да тупа с крак в такт с музиката.

Изведнъж Данте застана преди нея, подавайки й ръка. Привлечена от блясъка на предизвикателството в очите му, тя положи нейната ръка в неговата и му позволи да я притегли в танца.

Тогава, разбирайки какво се очакваше от нея, тя прошепна:

— Данте, не мога. Не знам какво да правя.

— Следвай ме — отговори той, завъртайки я така, че полите й се развяха около коленете й.

Магията на музиката, лудостта на момента завладяха Есме, вливайки в нея разюзданост, каквато тя не беше знаела, че притежава. Краката й като че ли не стъпваха на земята, докато тя следваше умелото водачество на Данте. Как й се искаше да има дрънчащи звънчета на полата си, като другите жени, за да може да танцува под такта на собственото си темпо. Музиката стигна диво кресчендо. Данте сграбчи Есме за кръста, вдигна я високо и я завъртя за замайващия финал.

И двамата още пъшкаха от усилието, докато танцьорите започваха да се пръскат, стрелкащи чувствени погледи, с напрегнати тела, трептящи от неизречена жажда. Вместо да я пусне, Данте я вдигна на ръце и я понесе далече от лагерния огън. Многозначителен смях ги изпроводи, но те не го чуха.

Тялото на Данте пламтеше, кожата му излъчваше изгаряща горещина. Той беше толкова възбуден, че едва можеше да върви. Неговият фургон беше толкова далече, че се страхуваше, че няма да стигне до него. В мига, когато тъмнината ги погълна, му се искаше да я положи на земята, да вдигне полите й и да зарови жадния си член в нея. За щастие му беше останал малко здрав разум, защото той се запъти към усамотението на техния фургон.

Докато повечето роми се забавляваха с нетърпението на Данте, Лорета беше бясна. Ярост затъмняваше красивите й черти, кривейки ги в грозна гримаса, отчаяно ръмжене се изтръгна от гърлото й. Вбесена от вниманието на Данте към друга жена, тя се запъти към гората, за да се накрещи сред дърветата. Тъкмо се беше разгорещила, когато един непознат мъж се материализира пред нея. Изумена, тя се опита да избяга, но той я хвана за ръката.

Когато тя отвори уста, за да извика, мъжът я затисна и прошепна в ухото й:

— Няма да ти направя нищо лошо. Наистина ли говореше сериозно? Наистина ли искаш да се отървеш от лейди Есме?

Лорета замря на място.

— Ще си сваля ръката, ако обещаеш да не викаш.

Лорета кимна енергично. Мъжът свали ръката си. Тя си пое дъх на пресекулки.

— Кой сте вие? Не сте един от нас.

— Ще ти обясня по-късно. От клетвите ти разбрах, че искаш да се отървеш от жената, която е обсебила вниманието на твоя мъж. Искам да ти помогна.

— Защо? Смятате да я убиете ли?

— Не. И аз като тебе не искам циганският й любовник да я има. Ако Алстън се ожени за нея, никога няма да се върне при тебе или при семейството си. Но ако я загуби, ще загуби титлата си и ще се върне в любящите ти обятия. Това ти харесва, нали?

— Искам Данте — изрече Лорета със свиреп тон. — Кажете ми как да го имам.

Гаджото я притегли със себе си в гората.

— Ето какво трябва да направиш…

Той отнесе Есме във фургона, затръшна вратата с крак и я остави да стъпи на пода, плъзвайки я покрай тялото си. Тя започна да разкопчава ризата му още преди стъпалата й да бяха докоснали пода.

Луди един за друг, те дърпаха дрехите си, смъквайки ги ловко и бързо, развързвайки връзки и разкопчавайки копчета с една-единствена цел: да съблекат другия възможно най-бързо.

— Не мога да повярвам колко отчаяно те искам — прошепна Данте. — Исках да те хвърля на земята и да те похитя още преди да стигнем фургона.

Красотата на изваяното му тяло накара гърлото на Есме да пресъхне. Стомахът й се сви болезнено.

— Щях да ти го позволя — изрече тя задъхано. И го дръпна към леглото. — Побързай. Ти запали огън в мене, не мога да чакам.

Двамата се строполиха на леглото, преплели ръце и крака, слели устни в неутолима жажда. Езикът му си играеше с нейния, докосвайки върха му, а после го засмукваше и галеше долната му повърхност.

След като засити глада си с нейния вкус, той се наведе, за да целуне гърдите й и устните му тръгнаха нагоре по цепнатината между тях, стигайки до бързо биещия пулс на шията й, вкусвайки солената сладост на кожата й. Устата му се върна към сочната закръгленост на гърдите й, дразнейки набъбналите розови зърна с грапавата повърхност на езика си.

Мълчаха. Всеки знаеше какво иска другият, и двамата се стремяха към върха. Гореща вълна се разля из Есме, кожата й сякаш прекалено стягаше плътта й. Не беше разбрала колко е жадувала за Данте, докато сексуалната горещина на танца не беше породила изгаряща жажда у нея.

Ръцете й трепереха, когато посегна, за да докосне гърдите му. Кожата му беше топла и гладка, мускулите му трептяха под върховете на пръстите й. Когато тя усети напрегнатата му възбуда да се надига срещу женската й топлина, отчаяно пожела да го има в себе си.

Есме близна леко с върха на езика си кадифената мека част на ухото му, изкисквайки се доволно, когато хълбоците му трепнаха срещу нея. Той вдигна глава с дяволита усмивка, повдигаща ъгълчетата на устата му.

— Ще си платиш за това — каза той.

Когато плъзна тежестта си между бедрата й, коленете й се разтвориха, за да го приемат.

— Хайде — изпъшка тя. — Моля те, Данте.

Той прокара пръст надолу по корема й, търсейки сред ръждивочервеникавите къдрици, за да стигне до болезнено чувствителната точка между бедрата й. Започна да масажира нежно, отначало само около нея, докато тя не закрещя от негодувание. Пръстът му се плъзна по-ниско, разделяйки влажните листчета, дълбаейки все по-навътре.

Есме изохка, вкопчвайки се в раменете му, жадувайки да го почувства как я запълва и разтяга. После устата му я намери и умът й се изключи. Тя се превърна в трепереща маса от диви усещания, докато Данте пленяваше с уста и език най-чувствителната част от нея. Тя се гърчеше, хлипаше, задържайки главата му на място, уплашена, че ще умре, ако той спре сега.

Но той не спря.

Езикът му започна своята сексуална мелодия пред портала на нейната женственост, после се плъзна навътре, за да вкусва и да дразни. Беше безпощадно обстоен, задържайки хълбоците й на място, за да не й позволи да му се изплъзне.

Есме усети как в нея нещо започва да трепери и се стегна, за да посрещне неизбежния прилив на екстаза, толкова жадна за него, че едва можеше да диша.

Хълбоците й рязко трепнаха и в ушите й забуча. Тя чу как въздухът рязко излиза от дробовете й, един стон отекна като гръмотевица в ушите й. Стомахът й се сви и тя стигна до кулминацията си, възнасяйки се в небесата. Данте я задържа, докато тя полека се спускаше към земята.

Когато той се надигна, за да въведе ерекцията си в нейното тяло, Есме внезапно осъзна, че иска да бъде нещо повече от съд, в който да се излива страстта на Данте. Искаше да му даде същото удоволствие, каквото й беше дал той. Изненадващо го бутна по гръб и го възседна.

— Сега е твой ред — прошепна тя.

Данте се ухили.

— Нямам нищо против да ме яздиш.

Тя се взря в очите му, с лице, изчервено от прилив на страст, докато се плъзгаше надолу по тялото му, оставяйки члена му да се освободи. И наведе глава към него.

Данте хвана раменете й.

— Есме… Няма да направиш това.

— Искам.

Тя беше твърде увлечена от страстта, за да иска нещо друго. Може би утре щеше да се срамува, че е станала такава, каквато не се познаваше, но щеше да се безпокои за това по-късно. Онова, което искаше, беше да вкуси Данте, да вкусва неговата кожа, да го подлуди от желание. Утре, да, утре щеше да намери начин да се освободи от магията на циганина и отново да стане самата себе си.

Хващайки члена му с две ръце, Есме обгърна крайчеца му с уста и започна полека да се движи нагоре и надолу по него. Чу го да изстенва, усети как тялото му се напряга, докато прокарваше езика си по ръба на главичката, след това надолу по едната страна, после нагоре по другата.

Отчаяно ръмжене се раздаде в гърлото му, когато ръката му стисна раменете й, за да дръпне тялото й нагоре. Вдигайки я леко, той изви хълбоците си и полека я намести върху неудържимия си член. Тя взе всичко от него, разтягайки се, за да го обхване. Когато той започна да се движи, тя се движеше заедно с него, извивайки се, за да приеме напора на страстта му.

Данте се загуби в нея, нямаше нищо друго, освен слетите им тела, тласъците на члена му, докато и двамата достигаха до върха. Есме се сви, изкрещя и замря. Той чу как дъхът напуска дробовете й, а после долови стон, заседнал в гърлото й. И докато тя полека се спускаше от висините, той усещаше как влажното й тяло трепери в ръцете му. Едва тогава се почувства свободен да отприщи бурята, която се надигаше у него.

Напрежението държеше тялото му изопнато, всеки мускул беше стегнат докрай. Хващайки седалището й, той започна да я движи срещу себе си, със себе си, без да престава със силните и дълбоки тласъци. Главата му бучеше, огън се разливаше из слабините и цялото му тяло, докато бурята не се отприщи и кулминацията му не го раздра като ураган.

Сърцето му още биеше бурно в гърдите, когато тя се отдели от него и се сви, обърната с гръб. Когато той се опита да я обърне към себе си, тя не му позволи.

— Есме, какво има?

Тишина.

— Да не съм те наранил?

— Накара ме да забравя коя съм и защо не мога да се омъжа за тебе.

Горчивина оцвети следващите му думи.

— Не, милейди, накарах те да забравиш кой съм аз. За един кратък момент ти забрави, че съм ром.

Скривайки обидата си зад студена усмивка, Данте стана от леглото и започна да навлича дрехите си с раздразнени, резки движения. За последен път допускаше да го оскърбява тази горделива красавица, която не желаеше да го приеме такъв, какъвто беше. Край с нея, наистина край. От днес нататък Есме можеше да прави каквото си иска, дори да се омъжи за Лонсдейл. Това не го интересуваше. Трябваше да знае, че дядото, който го беше изоставил, щеше да му възложи невъзможна задача. Макар да беше очаквал съпротива, не беше допускал, че ще го приемат като любовник, но ще го отхвърлят като съпруг.

— Ще те върна в Лондон веднага щом приключа с гостуването при дядо си и баба си — каза Данте с глас, лишен от емоции. — Междувременно няма да те притеснявам с нежеланото си присъствие. Вярвам, че ще можеш да изкараш още няколко дни с хора, които презираш.

— Не презирам твоите хора — протестира Есме. — Объркана съм. Искам да повярвам, че не си убил лорд Алстън, но нищо, което си казал досега, не можа да ме убеди в невинността ти. Не мисля, че Калвин би излъгал, освен ако няма основателна причина. И не вярвам, че си искал да се ожениш за мене заради това, за което трябва.

Данте вдигна рамене.

— Вярвай каквото си искаш.

— Не е това просто.

— Ще ти кажа колко е просто. Щеше ли да се омъжиш за мене, ако Лонсдейл не ти беше напълнил главата с обвиненията си?

Тишина. Данте изсумтя.

— Мисля, че нямаше. Не можеш да отминеш факта, че имам циганска кръв. Много добре, приемам го. — И той отвори вратата. — Приятни сънища, милейди. И едно предупреждение, преди да си тръгна: не бързай да се омъжваш за Лонсдейл. Възнамерявам да докажа, че именно той е убил дядо ми.

Сънят се оказа невъзможен. Последните думи на Данте бяха оставили Есме по-объркана от когато и да било. Възможно ли беше Калвин да е виновният? Винаги беше искал да стане маркиз. Би ли убил заради титлата?

Данте я беше накарал да изпита такова удоволствие, каквото не беше познавала досега. Беше накарал сърцето й да бие по-бързо, а кръвта й да тече гореща и гъста във вените й. Тя подозираше, че никой мъж не би могъл да я люби като Данте. Но това признание не я насърчаваше. Понеже го познаваше, той вероятно се любеше с всяка друга жена точно така, както и с нея. Това правеше най-добре. И Есме се унесе в сън с тази потискаща мисъл.

Данте не се виждаше никакъв, когато Есме излезе от фургона на следващата сутрин. Когато запита за него, Карлота я осведоми, че Данте, Роло и Питър са отишли да проверят конете.

Есме прие чинията с храна, която Карлота й даде, и я отнесе във фургона си. Атмосферата тази сутрин не беше като за приятелски разговори. Какво беше казал Данте на дядо си и баба си за не толкова приятелската им раздяла снощи? Тя си пожела Калвин да не беше изказвал подозренията си пред нея. Сърцето й говореше, че Данте не е способен на убийство, докато в същото време умът й приемаше, че може и да е. Истината ли й беше казал Калвин? Или я беше излъгал, защото се домогваше до наследството на Данте?

Въпреки объркването си Есме се страхуваше, че е изгубила човек, извънредно важен за нея. Недоверието и предразсъдъците й, подпомогнати и раздухани от Калвин, я бяха накарали да загуби човек, който наистина вече не й беше безразличен.

Беше ли късно за нея и Данте? Беше ли разрушила една връзка, която би мота да я ощастливи? Вече започваше да се съмнява. Започваше да съжалява за глупавите си предразсъдъци и прибързаните си действия. Възможно ли беше двамата с Данте да си възвърнат онова, което тя така лекомислено беше отхвърлила?

Едно почукване на вратата накара надеждите й да възкръснат. Беше ли се върнал Данте, за да й даде втори шанс? Тя се втурна към вратата, но с разочарование видя Лорета, застанала на стъпалата.

— Какво искаш?

— Срещнах един мъж в гората. Той е твой приятел. Ще те отведа при него, ако искаш.

— Този мъж има ли си име?

— Каза да ти кажа, че Калвин иска да говори с тебе.

— Калвин! Тук? Как ме е намерил?

— Не знам.

Цяла гама от емоции пробяга през Есме. Трябваше ли да говори с Калвин и да му каже, че възнамерява да се помири с Данте? Или да го прати по дяволите и да се надява, че той ще си замине? В края на краищата тя избра второто. Калвин трябваше да узнае, че Данте е мъжът, когото тя иска.

Есме излезе от фургона.

— Много добре, ще говоря с Калвин. Само ме насочи къде е и ще го намеря.

Лорета придружи Есме до края на полянката.

— Оставих го при дивите ягоди. Върви натам.

Есме намери пътеката и навлезе сред хладния полумрак на гората. Но когато стигна до дивите ягоди, Калвин не се виждаше никакъв. Озадачена и малко разубедена, тя се обърна, за да тръгне обратно към лагера. Една ръка стисна нейната над лакътя.

— Есме, не си отивай.

— Калвин. Защо се криеше?

— Дойдох да те спася.

— Няма нужда да ме спасяваш.

— Не казвай, че ти харесва да живееш с цигани — измърмори той. — Ела, скъпа, специалното разрешение още е у мене. Нека да довършим това, което започнахме.

— Промених решението си. Вече не искам да се омъжвам за тебе.

— Не ми казвай, че смяташ да се омъжиш за циганина — изфуча Калвин с негодувание.

— Нищо не ти казвам — възрази Есме. — Скоро ще се върна в Лондон с Данте.

— Не, няма. Идваш с мене.

Есме тъкмо щеше да му отговори с презрителни думи, ако Калвин не беше затиснал устата й с ръка.

— Не се бори с мене. Правя го за твое добро.

Макар че Есме се бореше да се освободи, Калвин намери у себе си сили, за да я повлече през гората към каретата си, и я напъха вътре.

13

Данте реши да се върне при катуна, оставяйки Питър и Роло да направят малки поправки на ограждението за добитък. Възнамеряваше да придружи Есме до Лондон в следващите един-два дни, затова искаше да прекара колкото може повече време с баба си и дядо си, преди да замине. Колкото до Есме, думите му от предната вечер бяха съвсем сериозни. Беше прям с нея. Не беше искал титлата на лорд Алстън или парите му и те нямаше да му липсват, ако Лонсдейл ги наследеше.

Само ако можеше да докаже, че Лонсдейл е убил дядо му, той щеше да увисне на бесилката, вместо да се жени за Есме. Потънал в мислите си, Данте нямаше представа, че някой се цели в него, докато не стана твърде късно. Когато разпозна металното щракване на зареждан пистолет, изстрелът вече беше даден. Силата на куршума го накара да залитне назад. Прилепнал към коня с мощните си бедра, той остана на седлото, крепейки се само на чиста решителност.

Поглеждайки надолу, видя кръв да тече от дясната част на гърдите му. Тогава почувства пареща болка, толкова силна, че едва не загуби съзнание.

— Заведи ме у дома, Кондор — изпъшка той, навеждайки се над гривата на коня, докато мрак се спускаше пред очите му и после изцяло го погълна.

Кондор отнесе Данте право до фургона на Карлота и Шандор. Спря отпред, ровейки земята с копито, и запръхтя. Шандор излезе от фургона, за да види какво става, тъкмо когато Данте започна полека да се свлича на земята. Шандор предотврати падането му и завика за помощ. Няколко мъже дотичаха, за да помогнат на стареца да свали Данте от седлото.

Карлота последва Шандор, видя кръвта по ризата на Данте риза и веднага се зае.

— Внимавайте, ранен е. Внесете го в неговия фургон.

— Какво стана? — запита Лорета, когато видя да внасят Данте във фургона му.

— Изглежда като рана от куршум — отговори Шандор.

Ръката на Лорета се стрелна към устата й.

— Някой е прострелял Данте? Кой може да направи такова нещо?

— Не знаем. Помести се, Данте има нужда от мене — каза Карлота, минавайки покрай Лорета.

— Нека да ти помогна — предложи Лорета.

— Няма нищо, което можеш да направиш точно сега, освен да намериш лейди Есме и да й кажеш какво се е случило.

Проблясък на триумф накара очите на Лорета да потъмнеят.

— Милейди я няма.

Карлота погледна разсеяно към нея.

— Нямам време за това сега. Ще поговорим по-късно.

Шандор свали ризата на Данте, Карлота я използва, за да спре изтичането на кръвта.

— Куршумът трябва да се извади — каза тя, поглеждайки към Шандор с безмълвна тревога.

— Какво е положението?

Карлота повдигна тампона, който беше направила, за да натисне раната, и внимателно я опипа с върха на пръста си.

— Кървенето е намаляло, може да се предположи, че куршумът не е засегнал голям кръвоносен съд. Донеси ми сандъчето с лекарствата, уиски, чайник с вряла вода и чисти кърпи.

Шандор се задейства бързо за човек на неговата напреднала възраст, връщайки се във фургона си, за да донесе нещата, които Карлота беше поискала.

— Ще сложа чайника да ври и ще го донеса веднага, щом стане готов — предложи Лорета.

Тя и повечето от ромите се бяха събрали на групички пред фургона, за да чакат вест за състоянието на Данте.

Шандор измърмори одобрително и побърза да се върне при Карлота.

Лорета се появи с чайника с вряла вода, тъкмо навреме, за да види Карлота да напоява с уиски един дълъг, тънък лист. После тя внимателно проми раната и я изсуши, неподозирайки, че Лорета е още тук.

— Дръж го здраво, Шандор — каза Карлота. — Ако куршумът не се е размърдал и успея да освободя раната от чужди тела, има шанс да не загнои.

Шандор хвана раменете на Данте, за да не му позволи да се мята, както беше изпаднал в безсъзнание, докато Карлота търсеше куршума. Данте изстена, борейки се с болката.

— Влязъл е надълбоко — измърмори Карлота.

Изпусна една въздишка, когато намери куршума и го издърпа. После започна да търси чужди тела, които биха могли да предизвикат инфекция. Когато свърши, сипа уиски в откритата рана. Данте замря и изохка, все още в безсъзнание. Ръцете й не трепнаха, докато зашивате раната, а след това я намаза с мехлем, направен от изсушени билки, и я превърза.

— Ще се оправи ли? — запита Лорета, кършейки ръце. — Кой би могъл да направи такова нещо?

Карлота й хвърли нетърпелив поглед.

— Данте е силен мъж, ще се оправи. А кой го е ранил — и тя вдигна рамене, — може би кристалната топка ще ми даде отговора.

— Може да е нещастен случай — предположи Шандор. — Заблуден куршум на ловец или…

Карлота енергично поклати глава.

— Никакъв нещастен случай. Някой иска да убие внука ни. Той е в опасност още откакто наследи титлата, но не пожела да ме чуе.

Викът на Лорета отекна силно в тесния фургон. Карлота я прониза с остър поглед.

— Какво криеш от нас? Знаеш ли кой е прострелял Данте?

— Не, откъде да знам? — И тя се пое дъх на пресекулки. — Исках да ви кажа, но не искахте да ме изслушате. Един мъж дойде за лейди Есме, тя се върна в Лондон заедно с него. Не съм сигурна дали това има някаква връзка със стрелбата, но мисля, че трябва да го знаете.

— Не съм видяла чужд човек в лагера — каза Шандор. — Кога е станало това?

Лорета сведе очи, лъжата излезе безпрепятствено от устата й.

— Милейди се срещна с един мъж днес в гората. Видях я и я проследих, защото бях любопитна и не й вярвам. Тя се срещна с него при полянката с ягодите и го придружи до карета, оставена при главния път. После заминаха заедно.

Карлота се нахвърли върху нея.

— Защо чака досега, за да ни го кажеш?

— Нямаше време. Данте беше ранен и трябваше да му обърнете внимание. Освен това, кой ще се заинтересува, ако тази гаджа си отиде? Не и аз. Тя не иска Данте и той е по-добре без нея.

— Времето ще покаже — изрече загадъчно Карлота.

— Бабо?

Карлота коленичи до леглото и пипна челото на Данте, за да види дали има температура.

— Не се опитвай да говориш.

Той облиза пресъхналите си устни.

— Вода.

Лорета наля вода в една чаша и я поднесе към устните му.

— Какво стана? — запита той, когато уталожи жаждата си.

— Ти какво си спомняш? — запита Шандор.

Челото на Данте се набръчка.

— Връщах се в лагера и… Проклятие! Простреляха ме! — Опита се да се изправи, но изстена и се отпусна назад. — Какво ми е?

— Имаше късмет. Куршумът не е засегнал големи кръвоносни съдове и е заседнал в костта. Извадих го, махнах и всички чужди тела, каквито можах да видя. При добър късмет ще бъдеш на крак само след няколко дни.

— Благодаря ти, бабо. Сигурен съм, че оцеляването ми се дължи на прекрасните ти лечителски умения.

— Аз ще се грижа за Данте — каза Лорета, изстъпвайки се напред.

Той погледна покрай нея.

— Къде е Есме?

Карлота и Шандор размениха многозначителни погледи.

— Какво има? Нещо случило ли се е с Есме? Покушението срещу моя живот има ли нещо общо с нея?

— Вероятно — изсъска Лорета. — Онази засукана гаджа напусна лагера с един мъж.

Данте я изгледа втренчено. Силната болка навярно смущаваше слуха му, помисли той.

— Какво каза?

Лорета с радост повтори изявлението си, допълвайки:

— Видях я днес да се среща с един мъж в гората. Заминаха двамата, с една карета. Когато се върнах в лагера, научих, че си прострелян.

Данте затвори очи, опитвайки се да преодолее болката. Нямаше нужда да му казват с кого е заминала Есме. Как я е намерил Лонсдейл?

Беше сметнал, че няма да се развълнува, ако Есме го изостави. Нима не й беше казал, че е свършил с нея, че е свободна да прави каквото си поиска? Тогава говореше напълно сериозно. Но сега, когато тя си беше отишла…

— Данте има нужда от почивка — каза Карлота, изтиквайки всички от фургона.

Щом останаха сами, тя сипа доза лауданум в една чаша и я поднесе към устните на Данте.

— Изпий това, лечебният сън е всичко, от което имаш нужда в този момент.

Той набръчка нос.

— Лауданум. Аз не…

Карлота се възползва от това, че той беше отворил уста, и сипа лекарството в гърлото му. Той се позадави, но успя да го преглътне.

— Не е честно, бабо.

Карлота го потупа по бузата.

— Знам, че си разстроен заради това, че милейди си е заминала, но няма нищо, което да можеш да направиш точно сега. Най-напред оздравей, а после ще решаваш.

— Няма какво да се решава, бабо. Есме няма да ме иска при никакви обстоятелства и аз вдигнах ръце от нея. Бих предпочел да ми беше казала, че си заминава, но тя е свободна да прави каквото си поиска.

— Ще поговорим за това по-късно.

Клепачите на Данте бяха така натежали, че не можа да намери сили да отговори. Затваряйки очи, той потъна в предизвикания от лекарството сън.

Карлота бдеше над съня му, пожелавайки си да можеше да предпази сърцето на внука си. Макар че нямаше откъде да знае какво е в сърцето на Есме, тя знаеше какво е в сърцето на внука й. Той беше ранен не само от куршума.

Сънищата не даваха мира на Данте. Сънуваше Есме. Виждаше я с Лонсдейл, до него, когато той се целеше с пистолета право в гърдите му и дърпаше спусъка. Данте изстена насън. Карлота положи хладна длан на челото му и зашепна тихичко на ухото му. Той веднага се успокои.

Ярост кипеше у Есме. Калвин я беше накарал насила да влезе в каретата му, после беше заключил вратите и се беше отдалечил. Известно време го нямаше. Когато се върна, отказа да се вслуша в гласа на здравия разум. Сега каретата бързаше с главоломна скорост по пътя.

— Никога няма да ти го простя, Калвин.

— Би трябвало да ми благодариш, че те спасих от собствената ти лудост. Трябваше да те отведа далече от това отвратително място. Циганите те държаха като затворничка.

— Това не е вярно!

Мъка обзе Есме, когато си спомни последните си думи към Данте. След като се бяха любили, тя го беше оскърбила, беше го обвинила в ужасни неща. Беше разбрала по изражението на лицето му, че ужасно го е наранила. Беше се свила вътрешно, когато той й беше казал, че е приключил с нея и че може да прави каквото си иска, дори до се омъжи за Калвин. Сърцето й го беше последвало, когато той си беше тръгнал.

Как беше могла да се държи така глупаво? Не й беше нужно много време, за да разбере, че е допуснала ужасна грешка: тя искаше Данте, а не Калвин, в никакъв случай Калвин. Искаше той да се върне в лагера, за да може да му се извини и да му каже, че е готова да се омъжи за него. Единствената причина да се срещне с Калвин беше, за да му каже, че обича Данте, и да отпрати нахалния си обожател.

Болката от загубата извика стон на устните й. Късно ли беше за нея и Данте? Беше ли убила чувствата, които той може би имаше към нея?

— Хайде, хайде, Есме, не се разстройвай. Ти така и така не искаше да останеш там.

— Откъде знаеш, че не съм искала? Спри каретата!

— Да, в следващото село, където намерим черква.

— Няма да се омъжа за тебе, Калвин. Не съм дошла по собствено съгласие, ти ме принуди. Никога няма да се съглася да стана твоя съпруга и никой духовник няма да извърши церемонията без съгласието и на двете страни.

— Помисли внимателно, преди да ми откажеш, Есме. Ако не се върнеш в Лондон като омъжена жена, скандалът ще те съсипе.

— Не ми пука за обществото. Винаги съм предпочитала да живея в провинцията. Чуй ме добре, Калвин, защото няма да повтарям. Няма… да… се омъжа… за… тебе.

— Нямаш избор.

— Имам няколко избора, но никой не те включва.

Есме сериозно се съмняваше, че Данте ще я последва след бурната им раздяла. Беше казала и направила толкова много глупави неща и едно от тях беше, че се отнесе презрително към Данте и неговите хора. Другото беше, че допусна Калвин да я убеди, че Данте е убил дядо си. Как беше могла да е толкова лековерна?

Калвин скръсти ръце на корема си и се усмихна — невероятно доволна усмивка, която накара зъбите на Есме да изскърцат.

— Лорета чула как ти и циганинът сте се карали тази сутрин. И той си тръгнал внезапно, както разбрах, затова се съмнявам, че ще ни последва. Не го е грижа за тебе.

— Лорета! Трябваше да се досетя. Влязла е в заговор с тебе, за да ме примамиш, нали?

— Какво значение има? Късмет имаш, че се отърва от него. Той няма да задържи титлата, не я заслужава.

— Ти вече имаш титла. Защо ти е друга? — запита Есме.

Блестящият поглед на Калвин накара една тръпка да пропълзи по гръбнака й. В гласа му се промъкна метална нотка, докато я гледаше с присвити очи:

— Парите ми трябват повече от титлата. Затънал съм в дългове и не мога да се измъкна. Може да свърша в затвора за длъжници, ако не сложа ръка върху наследството на вуйчо Алстън. Не искаш това да се случи, нали?

— И ти би убил заради парите на вуйчо си? — прошепна Есме.

Стреснат, Калвин се изправи и мрачното му изражение я накара да осъзнае, че беше отишла твърде далече.

— Ще се направя, че не си го казала, Есме. Познаваш ме доста отдавна, за да знаеш, че не съм убиец.

— Какво те кара да мислиш, че вуйчо ти е бил убит, и защо подозираш Данте? — изрече Есме на един дъх.

— Циганинът има пълно основание. Той знаеше, че вуйчо Алстън е променил завещанието си в негова полза, и беше прекалено алчен, за да дочака вуйчо да умре от естествена смърт.

— Това няма никакъв смисъл — възрази Есме. — Данте не знаеше нищо за завещанието, каза ми, че не е познавал дядо си преди промените, които лорд Алстън е направил в завещанието.

— Лъже.

— Аз му вярвам. Можеш ли да докажеш противното?

— Ако можех, щях да го дам под съд — измърмори Калвин. — Защо вярваш на него, а не на мене? Всички цигани са лъжци. — Върховно отвращение се изписа на лицето му. — Не ми казвай, че сте любовници. Той насили ли те?

— Не! — Есме се изчерви и отвърна поглед. — Не те засяга какво е направил или не е направил.

— Не мога да повярвам — изфуча Калвин.

— Не ме интересува какво мислиш. Когато се омъжа за Данте, титлата ще стане недостъпна за тебе.

Хитра усмивка разтегли тънките устни на Калвин.

— Аз съм следващият наследник след твоя любовник, ако се случи нещо непредвидено, преди да е създал наследник.

Есме се надигна.

— Каква пакост си намислил?

— Аз ли? Нищо не съм намислил. Когато те отвлякох, мислех, че те спасявам да не направиш сериозна грешка. Исках да се оженим и да прекараме живота си заедно. Преди вуйчо Алстън да промени завещанието си, знаехме, че един ден ще се оженим.

— Не е вярно, Калвин. Никога не съм имала намерение да се омъжвам за тебе. — И брадичката й се вирна. — Дори чичо Даниел започна да разбира, че с тебе не си подхождаме, защото престана да ме кара да определям дата за сватба.

— Защо избяга с мене, когато чувствата ти са такива?

Есме се питаше същото.

— Предполагам, че се разсърдих на Данте и исках да го нараня. И… — Тук тя замълча, разбирайки, че е на път да изрече онези оскърбителни думи, които още я преследваха. — Презирах произхода му.

Калвин изсумтя.

— Очевидно си се справила с предубежденията си, щом си му позволила да спи с тебе.

— Не искам да говоря за това, Калвин. Данте е по-добър, отколкото ти някога ще бъдеш.

— Радвам се, че преди да се оженя за тебе, научих, че ти и циганинът сте любовници.

Есме се отпусна на възглавниците, отказвайки да се поддаде на предизвикателството на Калвин. В мига, когато Данте се върнеше в Лондон, тя възнамеряваше да направи всичко, което й беше по силите, за да го убеди, че го обича и че циганската му кръв обогатява това, което той е. Никога не би му позволила да се люби с нея, ако не изпитваше силни чувства към него. Трябваше да го разбере още от самото начало.

Следващата сутрин завари Есме да се гърчи на един стол, скръстила ръце на скута си, докато чичо Даниел крачеше пред нея, възмутено говорейки за липсата на здрав разум у нея, за безразсъдната й природа и за упоритостта й. Когато двамата с Калвин се бяха върнали снощи в Лондон, той безцеремонно я беше стоварил пред вратата на дома й. Лакеят беше отворил вратата и я беше осведомил, че чичо й е излязъл. Благодарна за отсрочката, тя се беше качила горе в стаята си.

Отсрочката обаче беше кратка, защото Джейн нахлу в стаята й само няколко минути по-късно.

— Тревожехме се за вас, милейди — укори я камериерката.

Есме не беше готова да обсъжда злощастните си приключения, затова беше прекъснала Джейн, казвайки, че е изтощена и ще говорят утре. След една неспокойна нощ Джейн я беше събудила на следващата сутрин с известието, че чичо й иска да я види. Когато Есме беше отишла в кабинета на лорд Парктън, знаеше, че й предстои скучна лекция, която обаче си беше напълно заслужила.

Парктън престана да крачи напред-назад и застана пред нея.

— Беше безотговорно от твоя страна да избягаш с Лонсдейл. Какво, за бога, си си мислила?

Есме вдигна рамене.

— Предполагам, не съм мислила изобщо. Но ако си спомняш, именно ти искаше да се омъжа за Калвин.

— А ако ти си спомняш, спрях да настоявам преди известно време. Говорих с лорд Алстън няколко седмици преди смъртта му. Той ме посъветва да отложа годежа ти с Лонсдейл. Не му остана време да уточни нещата поради по-ранно задължение, но се уговорихме да се срещнем малко по-късно. За съжаление, той се самоуби, преди срещата ни да се беше състояла. След като прочетоха завещанието, разбрах защо ме е съветвал да не бързам да те отведа към олтара. Поради неизвестни на мене причини Алстън променил завещанието си в полза на своя незаконен внук.

Главата на Есме се вдигна рязко.

— Защо не си ми казал нищо?

— Не виждах причина след смъртта на Алстън. Ако беше влюбена в Лонсдейл, щях по-рано да поговоря с тебе, но ти ми каза поне десет пъти, че нямаш намерение да се омъжваш за него.

Той се прокашля.

— Още чакам да чуя защо избяга с човек, когото едва изтърпяваш.

— Аз имах… скарахме се с лорд Алстън. Разменихме си остри думи.

— Остри думи ли? Обясни ми.

— Данте не ме иска заради самата мене. Той трябва да се ожени за мене, за да запази титлата и богатството на Алстън. Дядо му поставил това условие в завещанието си.

— И ти реши да попречиш на Алстън, като се омъжиш за Лонсдейл. Слава богу, че той те намери, преди да стигнеш до Гретна Грийн.

Есме преглътна буцата в гърлото си. Трябваше да каже истината на чичо си.

— Калвин смята, че Данте е замесен в смъртта на лорд Алстън. Когато го питах за това, той отрече, но не се оправда. Не знаех какво да мисля. Изведнъж бракът с Калвин ми се видя по-малката от двете злини.

Парктън рязко изви глава, за да изгледа втренчено Есме.

— Не ми казвай, че имаш чувства към Лонсдейл! Моля те, кажи ми, че Алстън те е намерил навреме.

— Ние с Калвин… не отидохме в Гретна Грийн. Искахме всички да мислят така, но всъщност тръгнахме на юг. Калвин има една ловна хижа близо до Хийт. Смятахме да ни ожени местният свещеник.

Парктън залитна към най-близкия стол.

— Нямах представа, че може да бъдеш толкова коварна. Горкият Алстън… ти нарочно си го пратила към Гретна Грийн. Трябва ли да ти честитя женитбата с Лонсдейл?

— Не. Данте ни намери навреме. Тогава вече бях решила, че не искам да се омъжвам за Калвин. Данте ме намери в един хан близо до Хийт и ме накара да замина с него.

Парктън беше съвсем объркан.

— Откъде Алстън е разбрал, че трябва да тръгне на юг?

Есме вдигна рамене, също толкова озадачена като чичо си.

— Не знам. Всичко това е по-скоро странно.

— Трябва ли да предположа, че ти и Алстън сега сте съпрузи? Заради тебе се надявам той да е направил каквото трябва. Клюките за твоето отсъствие може да бъдат ужасни. Най-добре да държим Лонсдейл извън всичко това. Никой не бива да знае, че си напуснала града заедно с него.

Поемайки си дълбоко дъх, Есме каза:

— Не съм омъжена, чичо. Данте ме заведе да се запозная с баба му и дядо му. Докато бяхме там, се опита да ме убеди да се омъжа за него. Аз отказах.

Парктън се надигна рязко.

— Какво? Мислех, че имаш повече разум, Есме.

Тя се впусна в обяснения.

— Наистина промених решението си, чичо, но няма възможност да кажа на Данте, преди…

— Какво се опитваш да ми кажеш, Есме? Къде е Алстън сега?

— Не знам.

— Ако той не те е довел тук, тогава как си дойде?

На Есме й беше трудно да намери обяснение, което да не доведе до дуел между чичо й и Калвин. Как да каже на чичо Даниел, че Калвин я е отвлякъл от катуна против волята й?

— Калвин се появи в циганския лагер. Помолих го да му върне в Лондон.

— Защо? Несъмнено Алстън не одобрява това споразумение. Нищо не разбирам.

Нито пък аз.

— Данте не знае, че съм заминала, не му казах. Скарахме се и помислих, че ще е най-добре да замина, но по обратния път към Лондон започнах да се съмнявам. Сега съзнавам, че съм направила огромна грешка. Готова съм да се омъжа за Данте сега, ако той ме иска.

— Радвам се, че си се осъзнала. Изборът на лорд Алстън за наследник беше добър за мене. Харесвам сегашния лорд Алстън повече от Лонсдейл. Той произхожда от добро английско потекло въпреки циганската си кръв.

— Ако още ме иска — напомни му Есме. — Аз… бях доста лоша с него. Не разбирам какво ми става, когато съм с Данте. Като че ли не мога да си сдържам езика.

Или която и да било друга част от себе си.

— Трябва да разкрием неговите намерения относно годежа с тебе, колкото може по-скоро. Ще изпратя бележка на Алстън и ще го помоля да ми се обади. — Изражението му стана сериозно. — Да заминеш от циганския лагер, без да се обадиш на Алстън… и то с друг мъж, ни повече, ни по-малко… това ще бъде трудно за обясняване. Да се надяваме, че Алстън няма да се откаже.

— Отказът може да му струва всичко. Знаеше ли, че Калвин наследява, ако Данте не успее да се ожени за мене? Сигурна съм, че тъкмо затова Калвин толкова искаше да избяга с мене.

— Мисля, че съм го знаел, но не предвиждах никакви трудности. Ако не беше толкова упорита, сега вече щеше да бъдеш маркиза Алстън.

Той замълча, поглеждайки я замислено.

— Винаги сме били много близки, скъпа, затова се надявам, че ще се чувстваш свободна да ми се довериш. Какви са наистина чувствата ти към Алстън? Бракът с него ужасява ли те?

— Аз… — И тя го погледна през завеса от дълги мигли. — Не го мразя. Аз… той не ми е безразличен. Но се страхувам да не би необмислените ми думи да са го убедили, че го смятам за недостоен поради неговата циганска кръв. Трябва да говоря с него веднага щом се върне в Лондон, за да го убедя в противното.

— Много добре. Ще му драсна веднага една бележка и ще го помоля да ни посети.

Есме се повдигна на пръсти и го целуна по бузата.

— Благодаря, чичо Даниел. Колко е хубаво, че те имам.

Тя започна да броди неспокойно от стая в стая след излизането на чичо си, питайки се как ли е приел Данте нейното изчезване. Нуждата да го види ставаше толкова настоятелна, че тя взе чантичката и наметалото си и изтича от къщи, без да каже на никого къде отива. Когато стигна до къщата на Алстън, дишаше така тежко, че трябваше да спре и да си поеме дъх, преди да посегне към месинговото чукче.

Един лакей й отвори, очевидно изумен да види жена без придружител, застанала на прага.

— Мога ли да ви помогна, госпожице?

— Моля, осведомете лорд Алстън, че лейди Есме би искала да говори с него. Спешно е.

— Съжалявам, Милейди, лорд Алстън не е тук.

Есме мина покрай лакея.

— Ще го почакам.

— Ами… мм… ще повикам Грейсън.

Есме остана във внушителното фоайе, докато лакеят побърза да се отдалечи. Няколко минути по-късно се появи един възрастен мъж, безупречно облечен в ливрея на дома Алстън. Тя разпозна Грейсън, беше го виждала при предишните си посещения в провинциалното имение на Алстън, когато беше ходила там с чичо си. Той като че ли се изненада, че я вижда.

— Лейди Есме, Граймз ме осведоми, че сте искали да говорите с лорд Алстън. Простете дързостта ми, но мислех, че вие и негова светлост сте заедно. — Той се прокашля. — Не съм получавал известия от него, след като замина от Лондон. Навреме ли ви настигна с лорд Лонсдейл, за да предотврати…

Изречението прекъсна.

— О, намери ме, Грейсън, но… се разделихме. Още ли не се е върнал? — запита Есме, намирайки странно това, че Грейсън знае толкова много за делата на работодателя си.

Сивите вежди на Грейсън се сближиха.

— Негова светлост не се е върнал в Лондон. Намирам всичко това много обезпокоително… ако ми простите, че се изказвам така. Имах впечатлението… очаквах… — и той сви рамене. — Ще осведомя негова светлост за посещението ви веднага щом се върне.

Тръпка на лошо предчувствие се спусна по гръбнака на Есме. Данте би трябвало вече да се е върнал. Не би могъл да изостане много след нея… освен ако не се е зарадвал, че се отървава от нея, и не е решил да си остане в катуна. Ридание заседна на гърлото й. Ами ако изобщо не се върне в Лондон?

Възстановяването на Данте беше отложено от изсмукващата енергията му треска, въпреки че Карлота се грижеше много внимателно за раната. Макар че температурата не заплашваше живота му, тя го омаломощаваше. В безкрайните дни, прекарани в потене, за да спадне температурата, гневът на Данте не преставаше да расте, докато той не се убеди, че не иска никога повече да види Есме. Страстта ги тласкаше един към друг. Тя обичаше члена му и това, което той правеше с нея, но никога не го беше смятала достоен да се ожени за нея.

Откакто беше научил, че Есме е заминала с Лонсдейл, Данте беше стигнал до едно болезнено заключение: Лонсдейл го е прострелял него и Есме е била в заговор с него. Но те бяха направили сериозна грешка, опитвайки се да го убият. Данте беше жив и скоро щеше да бъде готов да намери и унищожи враговете си.

— Донесох ти обяда, Данте.

Той се надигна, докато Лорета оставяше подноса. Това беше първият му ден без температура и въпреки че чувстваше слабост, той нямаше търпение да се изправи отново на крака.

— Какъв буламач си ми донесла днес? — оплака се отново той.

— Пилешка супа, но Карлота прибави и хляб — обясни Лорета. — Да те нахраня ли?

Данте махна нетърпеливо.

— Ти много се грижеше за мене, докато бях болен, Лорета, и аз оценявам това, но сега мога сам да се храня. Ще попиташ ли Карлота дали може да получа малко месо? Стомахът ми е залепнал на гръбнака. Възнамерявам да се върна в Лондон много скоро и ми трябва нещо по-солидно от супа, за да си възвърна силата.

— Пфу! Защо да се връщаш в Лондон? Не за да видиш онази кучка, която те предаде, надявам се. Не съм единствената, която смята, че тази гаджа е виновна за нападението срещу тебе. Тя и онова копеле Лонсдейл може би са планирали смъртта ти, за да може той да вземе наследството. Той е следващият наследник, нали?

Колкото и да искаше Данте да го отрече, не можеше. Всички парчета от мозайката се нареждаха — покушението срещу живота му, отказът на Есме да се омъжи за него, въпреки че бяха интимни. Тя вероятно беше очаквала Лонсдейл да го премахне и след това двамата с него щяха да се наслаждават на плодовете от злодейския си план.

От съучастничеството й го болеше повече, отколкото от огнестрелната рана. Какъв глупак беше да даде сърцето си на една гаджа. Как беше могъл да си помисли, че Есме ще пренебрегне циганската му кръв и ще се отнася с него като с равен?

— Не ми дроби хляба вътре — изръмжа Данте. — Дай ми тая проклета супа.

Той изпи супата и изяде хляба в лошо настроение. Когато свърши, тикна купата в ръцете на Лорета.

— Кажи на Карлота, че имам нужда от твърда храна. Никакви водички.

Лорета го изгледа обидено. Той веднага съжали за грубостта си. Тя не се беше отделяла от леглото му, след като го раниха.

— Прости ми, Лорета. Както можеш да забележиш, съм в лошо настроение. Ако скоро не стана от това легло, ще полудея. Донеси ми нещо да запълня дупката в стомаха си.

След като Лорета излезе, Данте спусна крака от леглото и приседна на ръба. Макар че раната му не беше напълно излекувала, не му се виеше свят, щом се опиташе да седне. Това беше напредък. Поемайки си дълбоко дъх, той се опита да стане, осъзнавайки, че е по-лесно, отколкото беше очаквал. Макар че още беше слаб, далеч не беше безпомощен. Утре щеше да излезе навън и да започне бавното си пътуване към оздравяването, за да отмъсти на враговете си.

Без да обръща внимание на възраженията на Карлота, Данте излезе от фургона си още на следващата сутрин. Поиска солидна закуска и изяде всичко. От този момент нататък възстановяването му тръгна бързо. Дори не дочака Карлота да извади конците от раната, преди да се качи на гърба на Кондор и да го поязди около лагера. Освен непривичното вцепенение от дългото лежане той не чувстваше никакво друго неудобство и сметна, че е достатъчно оздравял, за да се върне в Лондон.

След два дни Данте осведоми дядо си и баба си, че възнамерява да тръгне на следващия ден.

— Няма да вършиш глупости, нали? — запита Карлота.

— Зависи ти какво смяташ за глупаво — отвърна той, усмихвайки се нежно на преданата си баба.

— Знаеш за какво говоря — възрази Карлота. — Не знаеш със сигурност дали лейди Есме е заговорничила с лорд Лонсдейл.

Думите на Данте пращяха от неприязън.

— Знам достатъчно. Не се тревожи, няма да я нараня физически. Не съм такъв. Но тя ще почувства моя гняв. Колкото до Лонсдейл, не го жали, защото и аз няма да го жаля.

— Посъветвах се с моята кристална топка — разкри Карлота, — но, уви, не се получи никаква ясна картина.

— Остави кристалната топка, бабо. Нямам нужда от ясновидец, за да ми каже кой иска смъртта ми. След като се върна в Лондон, възнамерявам да накарам двама души много да съжаляват, че са подценили волята ми за оцеляване.

— Вземи ме със себе си! — извика Лорета, хванала се за ръката му. — Няма да ти се пречкам, обещавам. Никога не съм била в Лондон и ми се иска да го видя.

— Лорета, не мисля…

— Моля те, Данте, не казвай „не“. Всичко, за което те моля, е да ми позволиш да остана в дома ти, докато ти си свършиш работата в Лондон. После ще се върнем в катуна заедно.

Данте вдигна рамене.

— Защо не, стига да не забравяш, че всичко, което получаваш, е място за спане и редовно ядене. Какво правя и къде ходя не е твоя работа. В замяна аз няма да ти се меся къде ходиш и какво правиш.

— Разумно ли е, Данте? — запита Карлота, когато Лорета отиде да опакова скромния си багаж. — Това момиче е жива беля. Държи се собственически спрямо тебе. Ще иска да прободе първата дама, която зафлиртува с тебе.

Данте се засмя.

— Лондон е голям град, достатъчно голям, за да държи Лорета заета, докато аз си върша работата. Дори ще похарча малко от парите на дядо си, за да й купя нови дрехи. Това би трябвало да я държи настрана от мене поне за малко. Освен това тя може да бъде и забавна.

Шандор поклати глава.

— Винаги си обичал да живееш опасно. Внимавай, синко. Щом врагът ти научи, че си жив, може да се изкуши да посегне пак на живота ти.

Тъмните очи на Данте блеснаха с вътрешен пламък, който не предвещаваше нищо добро за Калвин Лонсдейл.

— Надявам се да го направи.

14

Десет дни, след като Есме се върна в Лондон, чичо Даниел дойде у дома с известието, че лорд Алстън се е прибрал в града в същия този ден. Първият порив на Есме беше да отиде в него и да облекчи сърцето си, но чичо Даниел не разреши. Вместо това той прати бележка на Данте, че тази вечер ще отиде с племенницата си на бала у Хогартс и очаква да се срещне там с него.

Есме беше нервна, мислейки за предстоящата им среща. Как щеше да реагира той, когато тя му кажеше, че иска да се омъжи за него? И нещо още по-важно, какво го беше задържало толкова време далече от Лондон?

Тази вечер Есме положи специални грижи за облеклото си, избирайки светлозелена рокля, оголваща раменете й, с деколте, което се спускаше ниско над гърдите, и превърза тънката си талия с тъмнозелен колан. Джейн беше подредила червеникавите й къдрици в красива прическа, която подчертаваше тънката й шия.

Данте още не беше пристигнал, когато те влязоха в претъпканата бална зала на Хогартс. Парктън излезе, за да се отбие в стаята за игра на карти, докато Есме се запътваше към група приятелки. Лонсдейл я пресрещна, преди да беше стигнала до тях.

— Ако търсиш Алстън, по-добре недей — каза той. — Съмнявам се, че ще се появи.

Есме му хвърли свиреп поглед.

— Защо казваш това?

— Няма причина да се връща. Ти си му казала, че няма да се омъжиш за него, затова той няма какво да спечели, ако се върне в Лондон.

— Вече ти казах, че промених решението си. Тази вечер възнамерявам да кажа на Данте, че искам да се омъжа за него.

Калвин се усмихна.

— Може би няма да те иска.

Шумът при вратата накара разговора да замре. После лакеят обяви маркиз Алстън. Есме отправи към Калвин поглед, безмълвно изричащ „нали ти казах“, и тръгна да пресече пътя на Данте.

Той изглеждаше отслабнал, помисли тя, и по-блед, отколкото го помнеше. Нямаше време да помисли над промяната във вида му, докато му пресичаше пътя с усмивка.

— Къде беше? — запита тя. — Чаках те.

Данте отмери официален поклон с изражение на отегчена вежливост.

— Лейди Есме. — Тя беше очаквала хладно посрещане, но това беше ледено. — Моля, извинете ме.

Заобиколи я и се запъти право към групичка жени, където се виждаха лейди Харисън и лейди Уилсън. Публично изразеното му пренебрежение беше болезнено смущаващо. Есме чу бръмчене в ушите си и разбра, че идва от хората, крито бяха чули ледения поздрав на Данте. Те я гледаха втренчено, някои със съжаление, други със злорадство, сякаш нямаха търпение да започнат да разнасят клюката за неловката й среща с маркиз Алстън.

Есме искаше да избяга, да се стопи в ламперията, но гордостта не й позволяваше. Изправяйки предизвикателно брадичката си, тя потърси някоя приятелка, забеляза лейди Луиз и се запъти към нея. С ъгълчето на окото си видя как Данте отвежда лейди Харисън да танцуват. Очевидно искаше да докаже на обществото, че вече не ухажва Есме.

Преди Есме да стигне до Луиз, лорд Карстеърс я отведе да танцуват. Тогава тя се запъти към бюфета.

Калвин се появи до нея, хвана я за ръката и изсъска:

— Трябва да говоря с тебе. Важно е.

— Нямам какво да ти кажа, Калвин.

Неговата ръка здраво стисна нейната, в очите му се появи триумфална искра.

— Алстън като че ли вече не се интересува от тебе.

Есме освободи ръката си.

— Всичко ще се оправи, когато му обясня.

— Не можеш да се омъжиш за него — настоя Калвин. Изглеждаше почти отчаян. — Богатството на Алстън ми трябва повече, отколкото на него. Какъв джентълмен е той?

— Пусни ме, Калвин. Започваш да ме дразниш. Хората ни зяпат.

Той пусна ръката й.

Есме се извърна и се отправи отново към балната зала, чакайки възможност за поверителен разговор с Данте. Танцуваше, когато я поканеха, усмихваше се без настроение и водеше учтиви разговори, като през цялото време се опитваше да не изпуска Данте от поглед. Той като че ли се забавляваше и това беше повече от онова, което тя можеше да каже за себе си.

Когато видя, че Данте излиза на балкона сам, тя се хвана за благоприятната възможност. Извини се на групичката, с която си бъбреше, и побърза след него.

Балконът бе пуст, Данте не се виждаше никакъв. Потрепервайки от студения въздух, тя тъкмо щеше да се откаже и да се върне вътре, когато го забеляза застанал в градината, осветен от лунен лъч. Тя намери стълбите и бързо слезе, преди някой да я е забелязал.

— Данте.

Той я чу, но не го показа. Есме беше последният човек, с когото би искал да говори. Тази вечер беше направил големи демонстрации, за да й подскаже, че тя не го интересува, и мислеше, че е успял. Маргарет Харисън го беше поканила на среща в дома си и той наистина смяташе да приеме. Тогава усети познатия аромат на Есме и разбра, че тя стои зад него.

— Данте, не ме ли чу?

Той се обърна с лице към нея, изражението му беше лишено от каквито и да било емоции.

— Слухът ми е много добър, благодаря. Какво искаш? Но преди да ми отговориш, знай, че няма какво да обсъждаме. Ти ясно показа презрението си към мене тогава, в Хийт.

— Исках да те помоля да ми простиш, задето те третирах като… като…

— … циганин? — довърши той. — Като мъж, недостоен за ръката ти? Знам, че гледаш на мене точно така, но никога не съм подозирал, че толкова ме мразиш, че да планираш смъртта ми.

— Какво? Да не си полудял?

— Ни най-малко. Нямаме какво да обсъждаме, милейди.

— Напротив, имаме. След като се скарахме, осъзнах колко глупаво съм постъпила. Наистина не си ми безразличен Данте.

Той се изсмя в лицето й.

— Наистина? Тогава защо замина с Лонсдейл?

— Не съм заминала с него.

Веждите на Данте се вдигнаха.

— Не си ли? Не чух такова нещо.

— Наистина заминах, но…

— Но какво?

— Калвин ме принуди.

Данте отметна глава и се разсмя.

— Разбира се, че те е принудил. Поздравления. Да предполагам ли, че сега си негова съпруга?

— Не можеш да предполагаш такова нещо! Не съм се омъжила за Калвин. Дори не го харесвам.

— Кажи го на някого, който ще ти повярва. Ти и Лонсдейл планирахте да се ожените и да споделите богатството на дядо ми. Никога не си искала да се омъжиш за мене. Аз съм циганин, не помниш ли? И за да си сигурна, че няма да ти попреча на плановете, двамата с него направихте план да ме премахнете от пътя си.

Есме отстъпи от него.

— В какво ме обвиняваш? Чаках те да се върнеш в лагера, след като се скарахме, за да ти кажа, че съм склонна да определим дата за нашата сватба. — Тя посегна към него, свивайки ръката си в юмрук. Спусна я, когато той се дръпна по-далече от нея. — Искам да се омъжа за тебе, Данте. Нямаше да се любя с тебе, ако не те об… ако не изпитвах чувства към тебе. Защо не искаш да ми повярваш?

— Закъсня, милейди. Не те искам. Оскърби ме много пъти. Бях глупак да смятам, че можеш да имаш някакви чувства към мене. Искала си ме само за любовник, светът е пълен с жени като тебе. Помолих адвоката си да намери начин да заобиколи клаузата за женитбата в завещанието на дядо. Може би няма да стане нужда да се женя за тебе, за да запазя наследството си. — И със студено като зимен вятър лице добави: — Нямам нужда от тебе. Живял съм двадесет и осем години без титла, мога пак да живея така, ако Бартоломю не успее да намери някаква пролука. Не трябваше да слушаш Лонсдейл. Исках те за себе си, не заради наследството. Но сега изобщо не те искам.

Данте заглуши гласа на сърцето си при звука на сподавения стон на Есме.

— Защо не забравим какво е било досега и не започнем отначало?

— И за това е късно, милейди. Ако се чудиш защо още съм сред живите, това се дължи на лечителските умения на баба ми.

Челото на Есме се набръчка.

— За какво говориш?

— Да ти покажа ли раната от куршума? Не е красива.

— Бил си ранен?

— Това невинно поведение няма да те отведе никъде, милейди. Един ден ще докажа, че ти и Лонсдейл сте планирали смъртта ми.

Устата на Есме се задвижи беззвучно. Няколко минути минаха, преди тя да успее да отрони звук.

— Бил си прострелян? Кога? Как? Какво те кара да мислиш, че имам нещо общо с това?

— Мога да събера две и две, милейди — усмихна се мрачно Данте. — По една случайност имам доста добро образование. Бях прострелян скоро след като са те видели заедно с Лонсдейл в гората. Трябва ли да казвам още нещо?

Някой беше прострелял Данте! Почти обезумяла от ярост, Есме започна да дърпа вечерния му костюм.

— Къде си ранен? Добре ли си?

Той хвана китките й.

— Откажи се, милейди. Човек може да си помисли, че това те интересува.

— Наистина ме интересува, Данте. Кълна се, че нямам нищо общо с това.

Устните му се извиха в подигравателна усмивка.

— Очаквах да го отречеш и не ме разочарова.

— Не ни го причинявай, Данте.

— Няма „ни“. Ти унищожи всичко, което можехме да имаме заедно. Да, наистина имах нужда да се оженя за тебе, за да изпълня условията на завещанието на дядо, но титлата е нещо, без което мога да преживея. Наистина те исках, милейди, но вече не те искам. И сега ти пожелавам лека нощ.

Есме загледа как Данте си отива, навела глава под тежестта на отчаянието си. Тя беше унищожила една връзка, която можеше да се развие в нещо невероятно хубаво. Сподавяйки сълзите си, Есме изправи рамене и тържествено се закле, че някога, по някакъв начин ще накара Данте да я обикне. Макар че изгледите да успее бяха малки, тя отказваше да се предаде. Ако той някога беше изпитвал силни чувства към нея, можеше отново да ги изпита.

Много време й беше необходимо, за да е осъзнае, че чувствата й към Данте са истински и че го обича въпреки първоначалните си опасения. Тя искаше и той да я обича.

Есме се запъти обратно към балната зала, потънала в мисли. Калвин ли беше прострелял Данте? Трябваше да допусне тази възможност, защото Калвин имаше най-голяма полза от смъртта му. Може да го е направил докато я беше държал заключена в каретата, предположи тя.

Есме се върна в балната зала тъкмо навреме, за да види как Данте си тръгва с лейди Харисън, стиснала лакътя му. Мисълта, че той докосва и целува друга жена едва не разби сърцето й. Няколко минути по-късно тя издири чичо си и го помоли да я отведе у дома. Тази вечер се оказа неописуемо бедствие.

Когато Данте излезе от бала, имаше сериозно намерение да придружи Маргарет до къщата й и да се люби с нея, докато Есме не се превърнеше в далечен спомен. Съпругът на Маргарет беше в провинцията и тя имаше намерение да се отдаде на незаконни връзки, също като Данте.

Но нещо странно се случи, когато той излезе в прохладния нощен въздух. Разбра, че не иска Маргарет. Всъщност не искаше никаква романтична връзка точно сега. Имаше да свърши и много неща, преди да отстъпи титлата на Лонсдейл — освен ако, разбира се, Бартоломю не намереше законен начин да заобиколи брачната клауза в завещанието на дядо му. Данте бе решен да намери факти, за да докаже, че Лонсдейл е убил лорд Алстън и е планирал и неговата смърт.

Когато каретата на лейди Маргарет дойде, Данте я настани вътре, но не влезе.

— Влезте, милорд — Маргарет облиза устни с крайчеца езика си така похотливо, че жестът не можеше да бъде приет за друго, освен за сексуален намек. — Нямам търпение да те вкуся. — Тя вдигна очи нагоре. — Много неща можем да направим в каретата. — И му изпрати очаквателен поглед. — Каква прекрасна мисъл.

Данте затвори вратата и отстъпи назад.

— Току-що си спомних, че имам една среща. Може би друг път, милейди.

— Какво? — извика Маргарет. — Оставяш ме?

— Простете ми, но срещата не може да бъде отложена.

— Среща по това време на нощта? Цигански любовник — хайде де! Очаквах да се окажете достоен за репутацията си, милорд. Наследяването на титлата, да не би да ви е опитомило?

Не желаейки да й отговаря, Данте кимна на кочияша. Каретата потегли и излезе на пътя. Маргарет се подаде от прозореца, изпаднала в пристъп на неописуема ярост.

— Копеле такова — изсъска тя.

Данте не я обвиняваше, че му се сърди, беше приел предложението й, защото вярваше, че игрите в леглото ще подобрят настроението му. Но спорът с Есме в градината толкова го беше разстроил, че не му се искаше да се забавлява в леглото с никоя друга, освен с нея.

Предателство беше грозна дума. Данте не искаше да повярва, че Есме е помогнала на Лонсдейл да планира неговата смърт, но всичко, което беше видял, чул и предположил, водеше до това заключение. Не искаше вече да има нищо общо с тази лъжлива вещица.

Тъй като къщата му беше само на две преки от Хогартс, той беше дошъл пеша на бала. Сега се радваше, че ще има възможност да повърви до дома, защото студеният нощен въздух му помагаше да освободи главата си от паяжините.

Есме наистина беше шокирана, когато той й беше казал, че са го простреляли. Почти беше повярвал, че тя няма нищо общо, но и преди беше опитвал актьорските умения на милейди. Всеки път, когато се бяха любили, тя се беше преструвала, че това й харесва.

Стигна до къщата си. Грейсън му отвори вратата.

— Къде е Лорета? — запита той иконома.

Грейсън вдигна очи нагоре.

— В стаята си, милорд.

— Добре. Лека нощ, Грейсън. Няма да имам нужда от вас тази вечер.

Данте взе свещника, който Грейсън му подаде, и се качи по стълбите към стаята си. Сигурно беше полудял, за да докара Лорета в Лондон. Верен на думата си, той я беше облякъл като истинска дама и я беше пуснал да се разхожда из Лондон. Не възнамеряваше да се задълбочава в заниманията й в действителност, изобщо не го беше грижа какво прави тя, стига да не се меси в неговите работи.

Влезе в стаята си, затвори вратата и сложи свещника на бюрото. Благослови Грейсън, че се беше сетил да запали огън в камината, докато се събличаше и се настаняваше в леглото. Дори то беше топло. Когато едно горещо голо тяло се притисна към неговото, той разбра защо чаршафите не са студени. Не беше единственият, заемащ това легло.

Стана, взе свещника и го поднесе към леглото.

— По дяволите! Какво правиш тук Лорета? Ако исках компания в леглото, щях да те повикам. Излизай.

— Не ме карай да си тръгвам, Данте — измърка Лорета. — Струва ми се, че имаш нужда от мене тази нощ.

— Грешиш. Нямам нужда от жена… от никаква жена — добави той за по-сигурно.

— Видял си я тази вечер, нали? Надявам се да си я наказал заради това, което ти причини. Ти едва не умря, Данте. Тя е планирала смъртта ти.

— Каквото и да се е случило между милейди и мене, не е твоя грижа. Не ме карай да съжалявам, че те доведох в Лондон.

— Наистина си хлътнал по нея, нали, Данте?

— Грешиш, Лорета. Не мога да понасям лейди Есме Харкорт.

— Ха! — изсмя се Лорета, измъквайки се от леглото. — Кажи го на някого, който ще ти повярва. Време е да разбереш, че не означаваш нищо за тази жена. Ти си кал под деликатните й крака.

И тя се отдалечи, демонстрирайки голотата си пред Данте, докато напускаше стаята.

Стана му смешно. Бил хлътнал, а? Със сигурност не беше хлътнал. Още беше претръпнал, за да усеща нещо, но… но какво?

Дяволите да я вземат Есме! Дяволите да я отнесат във вечния ад, задето го беше сдъвкала и изплюла.

15

Два дни след бала у Хогартс лорд Парктън влезе в малката приемна, където Есме гледаше безразлично през прозореца.

— Съжалявам, опитах се, но Алстън отказва да се срещне с мене — каза той.

— Не очаквах, че ще иска, чичо. Много ми е сърдит.

Парктън се прокашля.

— Не исках да ти го казвам, но се страхувам, че трябва. Лонсдейл разказва наляво и надясно, че си избягала с него, за да се ожените, но си променила решението си в последната минута. Казва, че двамата сте били отседнали в някакъв хан, без да имаш придружителка.

— Какво се надява да постигне Калвин, като разпространява такива злобни клюки?

— Не съм сигурен. Явно разговорът ми с него не е бил от особена полза. Лонсдейл е огорчен. Струва ми се, че би направил всичко, само и само да заграби титлата и богатството на Алстън. Ти си ключът към всичко, което той иска, скъпа.

— Казах на Калвин, че възнамерявам да се омъжа за Данте. Той се вбеси. Мисля, че разпространява клюки, за да ме съсипе.

— Ще се погрижим за това — измърмори Парктън под нос.

— Какво каза, чичо?

— Не искам да се тревожиш, Есме — изрече той. — Отказвам да стоя безучастно и да гледам как някой руши репутацията ти. Ще се погрижа всичко да излезе наяве, ще видиш.

Есме отправи нежна усмивка към чичо си, макар че сериозно се съмняваше, че той може да направи каквото и да било, за да й помогне. Данте не я искаше и тя не можеше да го обвинява. А нямаше намерение да се омъжва за Калвин.

Само да можеше да накара Данте да повярва в невинността й.

Стегнала изражението си в решителни линии, Есме тръгна към къщата на Алстън малко по-късно същия ден с една-единствена цел. Щеше да говори с Данте, дори да се наложеше да го чака цял ден. Тя хвана месинговото чукче на врата и почука силно.

Отвори й Граймз.

— Лейди Есме, с какво мога да ви помогна?

— Моля, осведомете лорд Алстън, че желая да говоря с него.

Граймз я помоли да изчака и изчезна в дъното на дългия коридор.

Леки стъпки и прошумоляване на рокля привлякоха вниманието на Есме към стълбите. Това, което видя, я остави занемяла. Лорета, пременена като истинска дама, слизаше игриво и леко по стълбите. Спря, когато видя Есме, после продължи, стигайки до най-долното стъпало.

— Какво правите тук? — запита Лорета.

— И аз мога да попитам същото — отвърна Есме.

— За разлика от вас не се смятам прекалено добра за Данте. Той ме доведе в Лондон, за да му дам облекчението, което вие му отказахте.

Есме трепна. Думите на Лорета я ужилиха.

— Данте тук ли е? Трябва да говоря с него.

— Не иска да ви вижда.

— Предпочитам да го чуя лично от него.

— Лорета казва истината — чу се гласът на Данте зад гърба й.

Есме се обърна, изпивайки го с очи. Сърцето й биеше така силно, че тя се побоя да не би Данте да го чуе. Ястребовото му лице с високи, добре очертани скули, здрава челюст и пълни устни беше застинало в мрачен вид. Дори тъмните му, тайнствени очи, с гъсти мигли и изящно извити вежди, не можеха да смекчат суровите очертания на неодобрителното му изражение.

— Каквото и да ми кажеш, не искам да го чуя — продължи той. — Ти каза всичко, преди да ме оставиш ранен и на прага на смъртта.

— Не знаех — увери го още веднъж Есме.

— Не си? — изсмя се той.

Лорета се приближи към него, притискайки пищните си извивки към тялото му.

— Ако не бях аз, Данте щеше да бъде мъртъв. Аз се грижих за него, докато не оздравя.

Той отправи развеселена усмивка към нея, но не пожела да й противоречи, въпреки че уменията на Карлота бяха спасили живота му. За да докаже пренебрежението си към Есме, обви ръка около раменете на Лорета. Видя как Есме трепва и едва не изостави маската, която си беше наложил, за да й докаже, че вече не се интересува от нея.

Знаеше защо е дошла Есме. Беше чул клюката, която Лонсдейл разпространяваше за нея, знаеше, че това ще накърни репутацията й. Тя трябваше да благодари на Лонсдейл, задето я беше забъркал в такъв скандал, защото Данте никога не беше очернил името й. Но тъй като той се беше примирил със загубата на титлата, не виждаше причина да попречи на Есме да се омъжи за съперника му.

— Можем ли да поговорим насаме? — запита Есме, поглеждайки към Лорета.

— Не виждам защо — възрази Данте.

За съжаление сърцето му не беше съгласно. Той още искаше Есме. Да, ужасно много я искаше, но гордостта го караше да не отстъпва. Стисна по-здраво Лорета, опитвайки се да не посегне към Есме, за да я зацелува несвястно. Знаеше, че това ще породи само още по-голяма болка. Беше разкрил сърцето си пред нея, а тя го беше отхвърлила. Сега идваше да го моли, когато репутацията й беше наранена от клюките.

Ако беше уверен, че тя наистина се интересува от него, би отстъпил, без да протестира, и веднага би се оженил за нея. Но дори в такъв случай в ума й винаги щеше да остане съмнение относно смъртта на дядо му.

Сърцето му се огради с броня, когато си спомни как изследваше всеки инч от сочното й тяло, отново чу блажените й викове, когато тя се разпадаше в ръцете му. Ако си позволеше да се замисли за любенето им, знаеше, че ще изгуби битката, която водеше, за да защити сърцето си.

Ако Есме искаше да се омъжи за маркиз, само трябваше да изчака Лонсдейл да поиска ръката й, след като получи титлата. Мисълта за Есме в леглото на Лонсдейл го накара да трепне вътрешно и той отпъди тази картина. Скоро щеше пак да бъде циганинът Данте, освен ако Бартоломю не намереше начин да заобиколи условията на завещанието на дядо му.

— Моля те само за няколко минути — каза Есме.

— Можеше да имаш всичкото ми време — отвърна той рязко. — Но ти реши да ме изоставиш.

— Не. Казах ти, Калвин не ми даде избор.

Данте вдигна рамене.

— Ти така казваш. Сега ме извини, ако обичаш, закъснявам за срещата с адвоката си.

Със самодоволна усмивка на сочните си устни Лорета се насочи към вратата и я отвори, подканвайки я да си тръгне. Вдигнала високо глава, Есме излезе, без да погледне назад.

Данте призова на помощ цялата си сила, за да не хукне след нея. Искаше я, имаше нужда от нея, но не можеше да понесе цял живот да бъде смятан за по-долен.

— Прав ти път — изкиска се злобно Лорета, след като затръшна вратата зад гърба на Есме. — Вече няма да се занимаваш с нея.

Данте я изгледа втренчено, усещайки, че беше допуснал грешка, довеждайки красивата циганка в Лондон, но тогава беше наранен и объркан и беше позволил тя да го убеди.

— Не можеш да останеш тук, Лорета. Опаковай си нещата и бъди готова да тръгнеш утре.

Лорета тропна с крак.

— Няма! Искам да остана с тебе.

— Ще ти бъде много по-добре в катуна. На хора като нас не им е мястото в Лондон.

Тя грейна изведнъж.

— С мене ли ще се върнеш?

— Не сега.

— Ще те чакам.

— Ще поговорим за това по-късно, сега наистина имам среща.

След като изрече тези думи, той мина покрай нея, оставяйки я сама във фоайето.

Един писар с хитри очи въведе Данте в кабинета на Бартоломю и се оттегли донякъде с нежелание.

— Надявам се да имате добри новини за мене — започна Данте.

— Моля, седнете, милорд — покани го Бартоломю.

— Мисля, че ще остана прав — отвърна Данте.

Съдейки по изражението на адвоката, би могъл да каже, че известията не са добри.

— Много добре, щом настоявате. Бъдете уверен, че използвах всички възможности, които имах, за да действам във ваша полза. Но…

— Казвайте, човече.

Бартоломю се изкашля.

— Завещанието на дядо ви е непоклатимо. Няма начин брачното допълнение да бъде нарушено или заобиколено. Той трябва да е бил извънредно уверен, че вие и лейди Есме ще си подхождате, иначе нямаше да продиктува тези условия. Запитах го за допълнението, когато пожела да промени завещанието си, но беше непреклонен. Искаше да се ожените за жена по негов избор.

— Разбирам. Благодаря ви, че опитахте.

— Сигурен ли сте, че няма възможност за брак между вас и лейди Есме?

— Дамата желае, но аз не желая — осведоми го Данте.

Поради някаква причина думите му като че ли допаднаха на Бартоломю.

— Може ли да попитам защо?

— Имам си причини. Ще държим връзка.

Данте намери Грейсън да го чака във фоайето, когато се върна у дома си.

— Имате посетител, милорд. Опитах да му кажа, че ви няма, но той настоя да ви изчака. Страхувам се, че трябва да се срещнете с него.

— Кой е? Не ми се бъбри с никого.

Данте знаеше, че се държи неучтиво, но след разговора с Бартоломю искаше да остане насаме, за да помисли. Мнението му относно участието на Лонсдейл в убийството на дядо му и в нападението срещу самия него беше същото като преди няколко седмици.

— Съжалявам, милорд. Знам, че ми казахте, че не искате да се срещнете с лорд Парктън, но той не приема „не“ за отговор. Поканих го в кабинета.

Данте изстена. Какво следва? Първо Есме, сега Парктън. Като прибави и Лорета към списъка, усети, че е изпаднал в непоносима ситуация. Отвори вратата на кабинета си и влезе вътре. Парктън стана при влизането му, от уважение към по-високия му ранг.

— Моля, седнете — изрече Данте.

Насочи се към бюфета, наля бренди в две чаши и подаде едната на Парктън. Облегна се на ръба на бюрото си, разклати кехлибарената течност и отпи голяма глътка, преди да заговори.

— Какво мога да направя за вас, лорд Парктън?

— Мисля, че знаете, Алстън. Чухте ли клюката за Есме?

Данте изгълта останалото бренди от чашата си.

— Да, чух я.

— Какво ще направите във връзка с това?

Данте остави чашата си на бюрото.

— Моля? Не е ли уместно да се насочите, към когото трябва? Есме изказа съвършено ясно желанието си. Тя предпочита Лонсдейл.

— Тя не иска Лонсдейл. Каза ми, че е склонна да се омъжи за вас, но вие сте я отхвърлили.

— А каза ли ви причината, поради която закъснях да се върна в Лондон?

Озадаченото изражение на Парктън ясно показа на Данте, че тя не е казала на чичо си цялата истина.

— Бях прострелян от неизвестен нападател, докато бях при дядо си и баба си. Имам основание да смятам, че Есме и Лонсдейл са заговорничили да ме премахнат.

— Това е абсурдно! — възкликна Парктън, надигайки се рязко от стола си. — Каква причина би имала тя да иска смъртта ви?

— Много просто. Лонсдейл ще наследи всичко, ако аз умра.

— Вие сте обезумял! Есме не е способна на такова предателство.

Данте се изсмя безрадостно.

— Тя би ли избягала с мъж, когото не харесва?

— Моята племенница може да е упорита и малко безразсъдна, но никога умишлено не би наранила, когото и да било. Мнението ви за нея е дълбоко погрешно. — Парктън спря, за да си поеме дъх. — Ако не се ожените за Есме, ще загубите всичко в полза на Лонсдейл. Готов ли сте да се върнете към предишния си живот?

— Мога да се върна към предишния си живот без никакви съжаления. Като Данте циганина ще бъда свободен от ограниченията на обществото.

— Оставяте ми само една алтернатива, Алстън. Щом толкова силно се противите на брака с Есме, трябва да търся съюз между нея и Лонсдейл. Надявах се да не се стигне дотам, но не мога да позволя репутацията й да бъде унищожена. Не исках да се омъжва за Лонсдейл, но тя непременно трябва да се омъжи за някого.

Нежелани картини започнаха да се оформят в мисълта на Данте, предизвикани от думите на Парктън. Макар да знаеше, че двамата са си лика-прилика, не можеше да понесе представата за Есме в прегръдките на Лонсдейл, как му отдава тялото си и всичко друго, което той беше загубил заради гордостта си.

Внезапно в ума му се появи мисълта колко много жертва и кой ще има полза, ако той се откаже от титлата. Последният човек в света, когото би искал да облагодетелства, беше виконт Лонсдейл. Но нима нямаше да се случи точно това, ако той откажеше да се ожени за Есме? Можеше да си представи радостта на Лонсдейл, когато Парктън му предложи ръката на Есме.

По дяволите! Лонсдейл не бива да има Есме. Той нямаше да го позволи. Да се откаже от всичко, което дядо му беше оставил, внезапно му се стори най-глупавото нещо, което би могъл да направи. Можеше да постигне много с титлата и богатството на Алстън. Би могъл да заеме мястото си в Парламента и да се опита да внесе промени, за да помогне на потиснатите.

— Вашето мълчание говори само за себе си — изрече Парктън. — Явно никога не сте се интересували от племенницата ми. Може би тя би била по-добре с Лонсдейл, в края на краищата.

И той посегна към дръжката на вратата.

— Чакайте!

Данте не можеше да позволи това да завърши по този начин. Интуицията му подсказваше, че Лонсдейл е убил лорд Алстън и е отговорен за покушението срещу неговия живот. Не можеше да остави този човек да спечели. Ако се откажеше сега, когато женитбата с Есме би попречила на Лонсдейл да получи власт, това щеше да бъде неблагоразумно решение.

Парктън се обърна с обнадеждено изражение.

— Променили сте решението си?

— Може би, но трябва да поговоря най-напред с Есме. Искам тя да разбере какво очаквам от брака.

— Така да бъде — съгласи се Парктън. — Ще ви чакаме за чая. Не закъснявайте.

— Грейсън ще ви изпрати.

Данте се взираше втренчено в затворената врата дълго след като Парктън си беше отишъл. Тялото му гореше, слабините му пулсираха при мисълта да има Есме в леглото си всяка нощ. Тя щеше да бъде негова завинаги, да се люби с нея, когато поиска. Макар да искаше да се люби с нея, той знаеше, че не може да й се довери. Закле се, че ще наблюдава всеки неин ход. Ако тя само погледнеше към Лонсдейл, щеше да я затвори у дома. Нямаше да й даде възможност отново да заговорничи срещу него. Това, от което Есме се нуждаеше, беше едно дете, за да я държи заета. Усмивка разтегна устните му. Да й направи дете щеше да бъде удоволствие за него.

Парктън се върна у дома навреме, за да се присъедини към племенницата си за обяд. Целуна я по челото и зачака да му сервират, преди да освободи Джеймисън, за да може да говори свободно.

— Видях се с Алстън тази сутрин — започна графът.

Вилицата на Есме спря на половината път до устата й.

— Мислех, че той не иска да се срещне с тебе.

— Не и този път.

Есме задъвка замислено.

— Не знам защо си си дал този труд. Любовницата му живее с него.

Това като че ли стресна Парктън.

— Сигурна ли си? Не видях нищо, което да доказва твърдението ти.

— Видях я със собствените си очи.

— Ходила си у Алстън? Не е било разумно от твоя страна, Есме. Надявам се да си взела камериерката със себе си.

Тишина.

Парктън въздъхна.

— Твоята импулсивност ми съсипва живота.

— Данте не ме иска.

— Той промени решението си. Ще дойде днес за чая. Очаквам да ти предложи брак и искам да приемеш. Или той, или Лонсдейл.

Устата на Есме зяпна смаяно.

— Какво си му казал, за да промениш решението му? Беше категорично против нашия брах, когато говорих с него. Беше съвсем очевидно, че той и Лорета са заедно.

— Не знам нищо за Лорета, знам само, че е склонен да се ожени за тебе.

Нотка на горчивина пропълзя в гласа й.

— Данте трябва да се е решил, че в края на краищата иска титлата. Обвини ме, че съм заговорничила с Калвин, за да го убием.

— Така каза и той. Истина ли е?

— Не! Как можеш да задава такъв въпрос? Дори не знаех, че е бил прострелян, докато не го чух от самия него.

— По дяволите! Мислиш ли, че Лонсдейл е способен на убийство?

Есме се поколеба. Доколко наистина познаваше Калвин? Способен ли беше да извърши зло?

— Честно казано, чичо, не мисля така. Знам, че Калвин разчиташе да наследи вуйчо си, но не вярвам, че е способен на убийство.

— Дядото на Данте беше свободен да остави имуществото си на когото и да било. Очевидно е мислел от известно време за внука си и го е сметнал по-подходящ от Лонсдейл. Знаел е повече за тях двамата, отколкото ние знаем. Знам, че трябва да изберем човека, когото той е избрал, но не ми харесва мисълта, че Алстън вярва, че ти си заговорничила с Лонсдейл.

— Нямам никакво участие в никаква конспирация, чичо Даниел.

— Вярвам ти, сега обаче ще трябва да убедиш Алстън. — Той замълча, набръчквайки замислено чело. — Да започнеш брака с недоверие към партньора не предвещава хубаво бъдеще. Не искам да те видя наранена, скъпа. Може би постъпих грешно, като отидох да се срещна с Алстън. Можеш да се върнеш в провинцията, докато обществото не намери за кого другиго да клюкарства.

Есме се замисли сериозно. Нямаше нищо против да клюкарстват за нея, нито пък би имала нещо против да се върне в дома си, винаги беше харесвала провинцията. Но в никакъв случай не искаше да се раздели с Данте. Въпреки ниското му мнение за нея тя го обичаше прекалено силно, за да го остави на Лорета.

— Не бих имала нищо против да се върна в провинцията, чичо, но ако го направя, би изглеждало така, сякаш имам нещо да крия. Данте ще си мисли най-лошите неща за мене.

— Но ако се омъжиш за него, той би могъл да направи живота ти непоносим, скъпа.

— Не и ако го убедя, че… че не ми е безразличен.

Веждите на Парктън се извиха нагоре.

— Наистина ли не ти е безразличен? Някак си ми е трудно да го повярвам, като знам, че си напуснала катуна заедно с Лонсдейл.

Есме сведе очи и се вгледа в пръстите си.

— Опитах се да се самоубедя, че циганската му кръв има значение за мене. Исках да вярвам, че стои много под мене, за да бъде мой сериозен обожател.

Тя отново погледна чичо си.

— Когато накрая разбрах, че съм се заблуждавала, беше прекалено късно. Съжалявам, че напуснах циганския лагер с Калвин — тя още не искаше да признае пред чичо си, че е била принудена, — а след това Данте не ме искаше.

Парктън поклати отрицателно глава.

— Нищо не разбирам, Есме. Знам, че си била насаме и с Алстън, и с Лонсдейл, и макар че нямам никаква представа какво се е случило, докато си била с тях, подозирам, че ще е в твой интерес да се омъжиш за Алстън. Ще е и в негов интерес.

Лека червенина пропълзя по шията на Есме. Чичо Даниел имаше основателна причина да настоява за брак между нея и Данте, но тя нямаше да признае, че двамата са били интимни. Освен това се съмняваше, че чичо й ще иска да чуе за недискретното й поведение.

— Нямам намерение да отклонявам предложението на Данте, чичо. Но не храня и илюзии относно причините за предложението му. Отказът от всичко, което е наследил, и връщането към предишния му живот сигурно ще е трудно за него.

— Значи всичко е уредено?

— Да. Предполагам, че ще науча какво точно очаква Данте от нашия брак, преди да ми го предложи — изрече тя замислено.

Облекчението на Парктън беше осезаемо.

— Ще пия чай с вас и после ще се оттегля.

Есме се изправи и го целуна леко по бузата.

— Благодаря, чичо. Ще кажа на готвачката да приготви нещо специално за чая.

Парктън наблюдаваше как Есме излиза от стаята, питайки се защо ли още има резерви относно този брак. Искаше племенницата му да бъде щастлива, но тези перспективи изглеждаха съмнителни, докато Алстън вярваше, че тя е заговорничила, за да постигне смъртта му.

Данте дойде в уречения час и беше поканен в приемната. Парктън го приветства излиятелно, но той гледаше към Есме. Сърцето му подскочи в гърдите. Винаги я беше смятал за изключителна красавица, но днес тя като че ли грееше. Ръждиво — червеникавата й коса блестеше така, че кожата й сякаш сияеше.

Беше облечена в бледосиня кадифена рокля с дълбоко деколте и дълги прилепнали ръкави, която й стоеше великолепно. Никога не я беше желал повече, отколкото в този момент, но и не й беше вярвал по-малко. Като я гледаше, се чудеше как човек с вида на Есме може да е способен на предателство. Въпреки подозренията си все пак беше поел задължението да се ожени за тази омайна красавица, но само според собствените си условия.

— Добре дошъл, лорд Алстън — приветства го Парктън.

Данте нерешително отмести поглед от Есме.

— Добър ден, милорд. — Обърна се към Есме и леко се поклони. — Милейди.

— Точно навреме — отбеляза Парктън. — Чаят ще бъде поднесен веднага. Моля, седнете.

Данте избра стол между Есме и чичо й, от изражението му не можеше да се отгатне какво мисли. Не би могъл да си позволи да даде свобода на емоциите си. Искаше Есме и чичо й да смятат, че не се интересува много от този брак.

Една прислужница пристигна с чая, Есме го наля в чашите.

— Мляко или захар? — запита тя.

— И двете — отвърна Данте.

Очите им се срещнаха и останаха така, докато той поемаше чашата. Той се стресна и се застави да отмести поглед. Опитвайки се да разсее напрежението, което пулсираше помежду им, той си взе един малък сандвич, резен лимонов кейк и една бисквита.

Парктън заговори за незначителни неща. Данте прояви достатъчно присъствие на духа, за да кима от време на време и да измърморва по някой отговор. Есме беше странно спокойна. След няколко опита да поведе разговор Парктън стана и се извини.

— Малко работа ме чака в кабинета ми — каза той. — Сигурен съм, че вие с Есме имате да обсъждате много неща.

Данте преглътна последната хапка от сандвича и върна чашата с чинийката й на подноса. После се прокашля.

— Сигурен съм, че знаете защо съм тук, милейди.

— Чичо ми каза да очаквам предложение.

— Тогава няма да го разочаровам. Задавал съм ви този въпрос и преди, милейди, но вие винаги сте намирали причина да ми откажете.

— Знам — отговори Есме. — Ще ми го зададете ли отново?

Данте беше така привлечен от виолетовия пламък в очите й, че за един кратък момент се почувствува напълно погълнат от него.

— Искате ли?

— Вярвам, че да.

— Много добре, но този път предложението ми идва с известни условия.

Той видя как лицето й почервеня и се запита какво ли си мисли. Разбра, че е раздразнена, когато виолетовите й очи станаха тъмнопурпурни.

Тя стана рязко и тръгна към него с ръце на кръста.

— Условия ли? Осмеляваш се да ми диктуваш?

Той стана и се извиси на цяла педя над нея.

— Или се съгласяваш, или няма никакъв брак.

— Не чух предложението ви, милорд.

— Милейди, ще ме удостоите ли с честта да станете моя съпруга?

Насмешливият му тон раздуха още повече гнева й.

— Само ако приемете моите условия.

— Твоите условия ли? Виж ти, интересна концепция.

— Кажи си условията и после аз ще представя моите — каза Есме.

— Много добре. Първо, няма да имаш никакви контакти с Лонсдейл.

— Съгласна съм. Друго?

— Да. Нашият брак няма да бъде формален. Имам нужда от наследник, от няколко наследници, за да съм сигурен, че Лонсдейл няма да получи наследството, ако някой от опитите му да ме убие сполучи.

На Данте му се стори, че от темето на Есме излиза пара.

— Нека си го изясня — изрече тя със спокойствие, което не издаваше надигащия се гняв. — Жениш се за мене, за да си осигуриш наследството, а после смяташ да ме превърнеш в кобила за разплод.

— Ти го казваш, не аз.

Тя се заразхожда, после изведнъж се извърна рязко, за да се изправи с лице към него.

— Нещо друго?

— Това изчерпва нещата. — Той се замисли за миг, после добави: — О, без малко щях да забравя. Няма да престъпваш брачните клетви, нито да показваш неуважение към дядо ми и баба ми.

— Подобно високомерие заслужава възмездие. Сега аз ще ти кажа моите условия — отвърна с рязък тон Есме. — Първо, ще кажеш на Лорета да си стегне багажа. Няма да търпя любовницата ти в моя дом. Второ, и ти няма да престъпваш брачните клетви и няма да си вземаш любовница.

Устата му трепна, но той успя да потисне усмивката си. Мисълта, че ще иска друга жена, освен Есме, го забавляваше.

— Нещо друго?

Тя вдигна брадичка.

— Трябва да ми вярваш.

Данте се намръщи.

— Трудна задача ми поставяш. Досега не ми даваше много причини да ти вярвам. Колкото до другите ти условия, нямам проблеми с тях.

Есме го загледа смаяно.

— Ще отпратиш Лорета?

— Вече я отпратих.

— И ще ми бъдеш верен?

— Казах, ще бъда.

— Но ти не ми вярваш.

— Не. Какво ще кажеш за моите условия?

— Съгласна съм с всички.

— Дори да ми родиш деца?

Тя кимна полека, почти срамежливо.

— Съмнявам се, че има нещо, което мога да направя, за да спра хода на природата. Щом не ми вярваш, изненадана съм, че искаш да… да…

— Да спя с тебе? — Той се засмя. — Аз съм мъж, Есме, и току-що обещах, че ще остана верен на брачните ни клетви.

— Тогава съм съгласна. Ще се омъжа за тебе, Данте.

— Не съм се и съмнявал — изрече той сухо.

Жаждата му за нея пламтеше у него като разяждащ огън. Той искаше още в този миг да я вземе в обятията си, да я положи на пода и да се люби с нея, докато и двамата не се преситят.

— Ще подпечатаме ли годежа си с целувка?

— Ако настояваш.

— О, да, милейди, настоявам.

Есме се вгледа втренчено в блестящите му тъмни очи, жаждата за него препълваше сърцето й. Треперейки, зачака целувката му, жадна да го вкуси отново. Той не я разочарова. Целувката му бе повече от вълнуваща. Тя беше всичко, което една жена би желала.

Дори повече.

16

Есме имаше само една седмица, за да се подготви за сватбата си. Венчавката щеше да се състои в късния следобед и щяха да присъстват само близки приятели. Написаните на ръка покани бяха разпратени по списък на подбрани хора. Лейди Луиз се беше съгласила да стане шаферка, а Данте беше помолил лорд Карстеърс да му бъде кум. Чичо Даниел трябваше да я отведе към олтара, а преподобният Кук, семеен приятел, се беше съгласил да извърши брачния обред. След много дискусии всички се бяха споразумели венчавката да стане в къщата на граф Парктън.

Съобщението за брака й с Данте трябваше да се появи в „Таймс“ в деня на церемонията. Циганският катун беше отпътувал на юг за през зимата, ето защо дядото и бабата на Данте може би нямаше да стигнат навреме в Лондон. Той беше помолил да прибавят само трима души в списъка с гостите, за негова сметка: лордовете Карстеърс и Брукуърт и господин Бартоломю.

Тъй като имаше само една седмица, за да избере модел и да се ушие сватбената й рокля, Есме реши вместо това да облече една рокля от собствения си гардероб. Досега не я беше обличала и дрехата й се стори подходяща за случая.

Тя не се беше виждала с Данте, след като той й беше поискал ръката и беше запечатал договорката им с целувка, която я остави жадно очакваща сватбената нощ. Искаше й се целувката да беше продължила безкрай, но разбира се, тя трябваше все някога да свърши. Когато денят на сватбата дойде, Есме започна да се съмнява. Данте някога би ли погледнал към нея с любов вместо със страст? Да обича мъж, който не й вярва, щеше да направи живота й истински ад.

На вратата се почука. Чичо Даниел помоли за разрешение да влезе. Джейн отвори вратата.

Нежно усмихнат, граф Парктън влезе в стаята.

— Изглеждаш великолепно, скъпа. Алстън е щастливец. Надявам се, че го осъзнава. Готова ли си? Гостите са тук, Алстън пристигна и преподобният Кук ви очаква.

Есме си пое дъх, за да се успокои.

— Възможно най-готова, чичо.

Той й предложи ръката си. Тя я сграбчи отчаяно, благодарна за опората. Изведнъж коленете й омекнаха като желе. След произнасянето на брачните клетви двамата с Данте щяха да се свържат завинаги. Стъпките й се объркаха.

— Не си размислила, нали? — запита Парктън. — Във всеки момент можем да отменим церемонията.

Есме изправи рамене. Бракът с Данте имаше както много предимства, така и много недостатъци. Беше обещал да остане верен на обета си, тя щеше да бъде единствената жена в леглото му. Най-големият недостатък беше недоверието му към нея, което тя се надяваше да промени. Общо взето, Есме щеше да спечели от брака повече, отколкото да загуби.

Данте се въртеше нервно, очаквайки годеницата си да слезе по стълбите. Това щеше да бъде най-щастливият му ден, ако можеше да вярва на Есме. Сигурно беше луд, за да се ожени за жена, на която не вярваше. Но когато трябваше да избира дали да се ожени за Есме, или да позволи на Лонсдейл да получи наследството, изборът беше лесен. По едно време беше помислил да остави титлата и да позволи Есме да се омъжи за Лонсдейл, но в действителност не можеше да го допусне.

Искаше Есме повече, отколкото която и да било или каквото и да било досега, включително титлата. Беше обещал да й бъде верен и щеше да го направи, но никога нямаше да позволи на Есме да узнае какви силни чувства изпитваше към нея. Ако признаеше чувствата си, това би й дало властта да го унищожи. Сега, докато я очакваше да се появи на най-горното стъпало, той се закле да пази сърцето си, за да не би тя да го разбие.

Разговорите замряха, погледът на Данте се насочи към стълбите. Есме и чичо й стояха на най-горното стъпало, готови да слязат. Данте улови тревожния й поглед да се рее над гостите, докато не го намери. Трепетна усмивка изви нагоре устните й, докато слизаше по стъпалата под ръка с чичо си.

Дъхът на Данте замря в гърлото му. Есме сякаш плуваше във въздуха, ефирна като ангел, красива като богиня. Богиня предателка, помисли той, но веднага прогони тази мисъл.

Златистата й брокатена рокля имаше прилепнал корсаж и дълъг шлейф. Перлено колие красеше порцелановата кожа, разкрита от квадратното деколте, което откриваше примамващата горна част на закръглените й гърди. Ефектът от ярката й ръждиво — червеникава коса, отчасти покрита с дантелен воал, който се спускаше по гърба й, закрепен със златен обръч, на фона на златистия плат беше потресаващ. Тя държеше в ръка малък букет от есенни цветя, свързан с широка бяла лента.

Усмивката на Есме леко трепна, когато тя стигна до него. Когато Парктън положи ръката й върху неговата, Данте отбеляза, че ръката й трепери. И тя ли изпитваше същата несигурност за този брак, както и той? Той се втренчи в нея, търсейки отговори в лицето й.

Есме не можеше да откъсне очи от Данте. Мрачните му, екзотични черти винаги я бяха вълнували. От мига на първата им среща привличането между тях беше невероятно интензивно, макар че тя се мъчеше да го отрече. Циганската кръв на Данте вече не беше проблем за двама им. Той беше всичко, което една жена ли могла да иска от един мъж.

Днес беше облечен официално в черно, с много снежнобяла дантела, спускаща се от жабото и маншетите му. Нямаше шапка, черната му коса се къдреше на врата. Но когато се взря в тези тъмни, неразгадаеми очи, Есме усети как по гръбнака й плъзва студена тръпка.

Непроницаемите очи на Данте не издаваха чувствата му. Дъхът на Есме спря. Изражението му само подсили убеждението й, че той се жени за нея поради погрешна причина. Боже господи, в какво се забъркваше тя?

Въпреки резервите си Есме прошепна брачните обети и се вслушваше напрегнато, докато Данте изричаше своя обет високо и ясно. Карстеърс извади пръстена и го подаде на Данте. С твърде хладна и контролирана усмивка Данте го надяна на пръста й. Миг по-късно те бяха провъзгласени за съпруг и съпруга.

Есме се вгледа втренчено в Данте, не знаейки какво да прави по-нататък. Гостите като че ли очакваха нещо, но какво? Той отговори на нейния неизречен въпрос, когато се обърна към нея и докосна устните й с лека целувка. После двамата бяха заобиколени и разделени от тълпата гости, които сипеха благопожелания. Докато Есме се усмихваше и кимаше, все отклоняваше погледа си към Данте, пожелавайки си да можеше да прочете мислите му.

Днес животът й се беше променил завинаги, но само времето щеше да покаже дали беше направила правилния избор. Докато сърцето й казваше, че Данте е единственият мъж, който можеше да я направи щастлива, умът я съветваше да не отдава сърцето си напълно и безрезервно. Ако той знаеше колко много го обичаше тя, би могъл да използва това, за да я нарани. Тя не биваше да забравя, че не се беше оженил за нея по любов.

Обедът беше сервиран. Гостите тръгнаха към трапезарията. Данте се присъедини към нея и й предложи ръката си.

— Милейди.

— Милорд — отговори тя, полагайки ръка върху неговата. — Сега титлата е твоя, никой не може да ти я вземе.

— Това прави ли те щастлива, Есме? Сега си маркиза. Титлата те отличава от повечето жени.

— Бракът по любов е много по-важен от високата титла.

Той спря и тъмните му очи блеснаха, когато се взряха в нейните.

— А ти по любов ли се омъжи?

— Ти ожени ли се по любов? — отвърна с рязък въпрос Есме.

Устата му се усмихна, но не и очите.

— Май стигнахме до задънена улица. Ще вечеряме ли? Настроението по време на сватбената вечеря беше потиснато.

Данте беше все още непозната величина. Не се беше доказал пред обществото и някои от гостите още го презираха заради циганската му кръв въпреки титлата.

Есме хапна малко, едва вкусвайки храната, която готвачката и помощниците й бяха приготвяли целия ден. Всичко, което запомни от вечерята, беше, че празникът беше разкошен, а тортата — шедьовър. Гостите вдигнаха безброй тостове, докато главата на Есме не се замая от многото вино и малкото храна. След може би безброй часове Данте стана, поблагодари на всички и обяви, че е време той и невестата му да се оттеглят.

Замаяна, Есме го последва към предната врата. Когато Джейн понечи да отвори, Данте й каза, че днес няма да имат нужда от нея, затова трябва да изчака до утре и да придружи багажа на Есме до къщата му. Преди Есме да протестира, Данте обви наметалото около раменете й, взе малката чанта, която Джейн беше подготвила, и я избута навън.

Студеният въздух й помогна да проясни главата си. Преди Данте да я настани в каретата, тя се обърна и махна на чичо си, който стоеше на прага на вратата със загрижено изражение. Данте се качи и каретата потегли с трополене по улицата към къщата на Алстън.

— Добре ли си? — запита той, докато се настаняваше сред възглавниците.

— Разбира се, защо да не съм?

— Беше необичайно тиха по време на вечерята. Съжаляваш ли, че се омъжи за мене?

Тя го изгледа през присвити клепачи.

— Трябва ли?

Той вдигна рамене.

— Ти си маркиза, какво повече може да искаш?

Твоята любов.

— Доверието ти.

— Доверието трябва да се спечели. Можеш ли честно да кажеш, че ми вярваш? Ти самата още смяташ, че съм убил дядо си.

— А ти вярваш, че съм заговорничила с Калвин, за да те убия.

— Значи пак стигнахме до задънена улица.

— Не е точно така. Аз не вярвам, че си убил дядо си. Не си способен на убийство.

Данте я изгледа изумено.

— Какво те накара да промениш мнението си? Смятах, че Лонсдейл те е убедил във вината ми.

— Не вярвам на Калвин и не му се доверявам.

Данте замря.

— Какво ти е направил, освен че разпространява злонамерени клюки?

— Показа, че не заслужава доверието ми, и то по много начини. Калвин не е и наполовина такъв мъж, какъвто си ти.

Данте се ухили.

— Това комплимент ли е? Да смея ли да вярвам, че не си толкова недоволна от избора си на съпруг? Можеше да се омъжиш за Лонсдейл, нали разбираш.

— Независимо дали ми вярваш или не, аз исках този брак, Данте.

— Защо?

— Защото… — Тя спря, подбирайки думите си. — Може би защото ми харесваш в леглото.

Тя беше решила да пази сърцето си, докато не разбере какво е мястото й в чувствата на Данте.

Светлина заструи от очите на Данте. Какво беше очаквал да каже тя? Че изпитва страст, когато се люби с него?

— Ако това очакваш от мене, значи няма да бъдеш разочарована. Моята страст е на твое разположение.

Но не и сърцето ти.

Есме беше неподготвена, когато той я подхвана и я настани на скута си. Тя не се възпротиви. И как би могла, когато копнееше за неговото докосване?

— Не те целунах кой знае колко добре, за да запечатаме обета си — прошепна Данте. — Но мога и по-добре.

Устата му плени нейната с властност, която я стресна. Целувката му беше дивашки ненаситна, честно предупреждение за намеренията му за тази нощ. Ръцете му забродиха по тялото й, под наметалото, но върху роклята, търсейки пищните извивки, които скоро щяха да бъдат негови, за да ги докосне. Виеше й се свят, когато той внезапно я свали от скута си.

Бяха стигнали и Есме даже нямаше представа, че каретата е спряла. Кочияшът отвори вратата и спусна стъпалата. Данте слезе пръв и й помогна да излезе.

— Добре дошла в новия ви дом, милейди.

Предната врата се отвори, преди да бяха стигнали до нея. Есме влезе вътре, изненадана да види, че целият персонал се е събрал, за да ги посрещне. Грейсън, когото тя вече познаваше, представи всички прислужници подред, започвайки с госпожа Уинтърс, икономката, и продължавайки с камериерките, лакеите, готвачката и помощниците й. След като представи всички, Грейсън ги освободи с махване на ръка. Данте взе ръката на Есме и я отведе към стълбите.

Слугата го спря с поглед.

— Какво има, Грейсън?

— Имате посетители. Чакат ви в кабинета.

Изражението му убеди Данте, че незабавно трябва да се срещне с посетителите.

— Много добре. Покажете на милейди апартамента й и се погрижете чантата й да бъде отнесена там. — Той се обърна към Есме. — Няма да се бавя.

Данте загледа как тя се изкачва по стъпалата, преди да се обърне. Който и да го чакаше, щеше да получи кратка аудиенция, защото сватбената вечер не беше време за приемане на посетители.

Данте влезе в кабинета, но мрачното му настроение се изпари, когато видя кой го чака.

— Бабо! Дядо!

Карлота го прегърна и го задържа здраво, докато Шандор го тупаше по гърба, сякаш за да се увери, че внукът му е добре.

— Мислех, че сте в зимния си лагер. Ако знаех, че ще дойдете, щях да отложа сватбата.

— Казах ти — обърна се Карлота към Шандор. — Кристалната ми топка никога не лъже. — И тя погледна плахо към внука си. — Знаехме за сватбата ти, но не искахме да ходим там, където не ни искат.

— Не ви искат ли?! Аз винаги ще ви искам — изрече рязко Данте. — Вие сте единствените родители, които някога съм познавал, никой няма да ви гледа отвисоко, докато аз съм жив.

Шандор разпери ръце.

— Ние сме цигани. Нямаме илюзии за мястото си в този свят. Не искаме да те излагаме пред висшето общество.

— Сякаш бихте могли — засмя се Данте. — Съмнявам се, че обществото някога ще ме приеме, въпреки високия ми ранг. — И той сви рамене. — Това няма значение. Вероятно ще живея в някое от провинциалните си имения. Имам няколко имота, както ми казаха, и смятам да посещавам Лондон само когато Парламентът заседава.

— Раната ти заздравя ли както трябва? Притеснявах се, че замина, преди да беше в състояние да яздиш добре.

— Нищо ми няма, бабо. Къде оставихте фургона си? Не го видях, когато пристигнах у дома.

— Грейсън ни каза да го оставим до конюшнята — обясни Шандор. И погледна към Карлота. — Да тръгваме. Това е сватбената нощ на Данте.

— Глупости. Това е вашият дом, както и моят — отговори Данте. — Къщата е достатъчно голяма, за да имате отделен апартамент. Иска ми се да стоите винаги при мене, но знам, че сте скитници.

— Това е животът ни — изрече простичко Шандор. И погледна към Карлота. — Какво ще кажеш, жено? Да останем на гости на внука си за известно време, или да се върнем при нашите хора сега, когато знаем, че той е добре?

Карлота се вгледа в лицето на Данте.

— Усещам опасност. Още не можем да си тръгнем.

Данте се ухили.

— Мога да се грижа за себе си, бабо, но ние с Есме ще се радваме на вашата компания.

— Радвам се за вас, Данте. Най-съкровеното ми желание за тебе беше женитба по любов.

Не му се искаше да разочарова Карлота, но тя трябваше да знае истината.

— Нашето не е женитба по любов, бабо. Ние се оженихме, защото завещанието на дядо Алстън правеше моето наследство зависимо от този брак.

— Това ли е единствената причина?

— Лорд Парктън щеше да предложи Есме на Лонсдейл — призна Данте. — Нямаше никакъв начин да допусна това да се случи. Знаете, че никога не съм искал титлата или богатството, но бях решен да ги опазя от ръцете на Лонсдейл. Единственият начин да направя това беше да се оженя за Есме.

— Защо отричаш любовта си към милейди?

Данте извърна поглед, Карлота четеше мислите му.

— Тук не става дума за любов. Не се доверявам на Есме. Тя не е казала нищо, с което да ме убеди, че не е заговорничила с Лонсдейл да ме убият.

— От друга страна, нямаш факти, които да я свържат с престъплението — напомни му Карлота.

Данте въздъхна и погледна към вратата.

Шандор разбра намека.

— Внукът ни иска да отиде при съпругата си, Карлота. Прекъсваме брачната му нощ.

— Ще говорим повече утре — каза Данте. — Грейсън ще ви заведе в източното крило и ще се погрижи да имате всичко, от което се нуждаете.

Той дръпна шнура на звънеца. Когато Грейсън се появи, Данте му даде нареждания, а после пожела лека нощ на дядо си и баба си. След няколко мига Данте се заизкачва нагоре, вземайки стъпалата две по две. Това беше неговата брачна нощ и Есме го очакваше.

Той влезе в спалнята и затвори решително вратата зад себе си. Есме стана от стола край камината. Видът й му отне дъха. Прииска му се да я метне на леглото, да вдигне полите й и да влезе с един тласък в нея. Вдишвайки дълбоко, той се насили да се успокои.

— Кои бяха посетителите ти? — запита тя.

— Баба ми и дядо ми, ще останат за малко на гости.

— Колко жалко, че не успяха да пристигнат навреме за сватбата.

— Не възразяваш да останат, нали?

Есме изглеждаше изумена.

— Разбира се, че не, защо да възразявам? Харесвам дядо ти и баба ти.

— Те са цигани — напомни й Данте.

— Ти също, но аз се омъжих за тебе.

Тя пристъпи полека към него. Той я пресрещна по средата на пътя.

— Радвам се, че не си се съблякла — прошепна той. — Исках да го направя сам.

Виолетовите очи на Есме заблестяха.

— Нямах избор. Ти отказа да позволиш Джейн да ме придружи, а аз не мога да стигна до закопчалките на роклята.

Той протегна ръце и я притисна към себе си. Вкуси устните й, езикът му започна да изследва устата й, отначало нерешително, а после с растяща настойчивост.

Той внезапно прекъсна целувката и я обърна.

— Да свалим тези дрехи от тебе.

Почувства я как трепва, докато той откопчаваше копчетата по гърба на роклята й, а пръстите му се спираха властно на кожата й. Искаше я гола в ръцете си, всяка пищна нейна извивка открита за ръцете и устата му. Съблече я с настойчива бързина, с непривично непохватни пръсти. Толкова отдавна чакаше, че нямаше търпение да влезе в нея. Беше твърд като камък и се втвърдяваше още повече. Но можеше да изчака, искаше да даде на Есме също толкова удоволствие, колкото и той самият възнамеряваше да получи.

За да се застави да не бърза, той си пое дълбоко дъх на няколко пъти. Щом възстанови самоконтрола си, започна да целува гърдите й. Усети я как потреперва, почувства как зърната й се издуват и се втвърдяват. Устните му се придвижиха нагоре към туптящата вена на шията й и я близнаха леко. Тя беше сладка, толкова сладка. Той я притегли към леглото. Тя се дръпна.

— Чакай.

Ръцете й се вдигнаха към копчетата на жакета му, очите й го умоляваха.

Той отстрани ръцете й и бързо се съблече до кръста. Погледът й остана прикован към издутината в панталоните му.

— Ти ме искаш — прошепна тя.

— Никога не съм го отричал.

— Можем да направим този брак щастлив, ако му дадеш шанс.

Данте разкопча рязко панталоните си и се измъкна от тях.

— Много говориш.

Посягайки към нея, той я вдигна високо и я пусна на леглото. То изскърца протестиращо, когато той се отпусна до нея.

Тя докосна гърдите му в бавна ласка. Той трепна, опитвайки се да овладее спазмите, породени от докосването й. Ръката й продължи пътя си надолу, покрай кожата, изпъната над твърдите мускули на тялото му, оставяйки огън след себе си.

Той я дръпна към себе си, притискайки се към нея, гърди до гърди, слабини до слабини, запалвайки огън, който, страхуваше се, щеше да му отнеме цял един живот, за да го угаси. Страстта пламна, излизайки извън контрол, толкова голяма, че заплашваше да го погълне. Устата му намери нейната, похити я, ненаситна, искаща още и още. Нищо друго нямаше значение, само този миг, когато телата им изковаваха неразрушима верига.

Ръката му се плъзна надолу и средният му пръст навлезе дълбоко във влажната й сърцевина. Чувствителната й плът обви изпяло пръста му. Тя зачака в нетърпелива жажда, докато кръговите движения на пръста му засилваха страстта й до бушуваща жажда.

Тя си пое остро дъх, почувства как гърдите й набъбват срещу неговите. Плъзна ръката си към члена му и го обхвана. Той беше горещ и гладък, кадифе над твърд, плътен ствол.

— Данте, искам…

Тялото му трепна, членът му пулсираше в дланта й.

— Ако се опитваш да ме убиеш, успяваш.

— Не те искам мъртъв, искам те вътре в мене.

— Още не.

Той отстрани ръката й и се надигна над нея, стоманеният блясък в очите му беше ярък сигнал за страстта му. Мрачно, горещо желание виснеше във въздуха, когато той се плъзна надолу по тялото й. Устата му намери гърдите й, езикът му — зърната й, засмука ги едно след друго, докато Есме не се уплаши, че ще експлодира от насладата, която устата му създаваше.

Тя загледа в задъхано очакване как устата му се отделя от гърдите й, дъхвайки огън по кожата й, докато той се спускаше надолу, покрай пъпа й, чак до туфата къдрави косъмчета между краката. Езикът му се плъзна между гънките на женствеността й. Есме извика и се заизвива, повдигайки хълбоците си, за да срещне търсещата му уста. Данте хвана ханша й и я задържа на място, за да може да я гали на воля, да я вкусва и да си играе с нея. Есме се уплаши, че ще умре от удоволствие, и тогава устните му обхванаха туптящата пъпка на нейното желание.

Той я засмукваше между зъбите си и я захапваше, Есме не можа да сподави стона си, когато експлодира в безброй тресчици от начупена светлина. Почти полудяла, тя се мъчеше да избяга от заслепяващото удоволствие, то беше твърде много, прекалено интензивно, невероятно поглъщащо. Но нямаше къде да бяга. Данте я държеше здраво и продължаваше да ближе и да засмуква малката пъпка, докато и последният изблик на плътска наслада не се уталожи.

Едва тогава той вдигна глава и се отпусна върху нея, целувайки я грубо, страстно, оставяйки вкуса на собственото й тяло по устните й, докато разтваряше бедрата й с коленете си. Целувката продължи безкрайно, докато той притискаше върха на члена си към горещия й център.

— Колкото и да ме лъжеш, искам те повече, отколкото съм искал някоя друга жена — прошепна той срещу устните й.

— Никога не съм те лъгала, Данте, освен когато ти казах, че не искам да се омъжа за тебе. Не ми беше лесно да си призная истината.

Той навлезе в нея и твърдостта му я изпълни, челюстта му беше строго сключена, очите — внимателни.

— Каква е истината?

— Обичам те, Данте. Предполагам… винаги съм те обичала.

— Така казваш ти — отвърна Данте с приглушен глас.

Есме сключи глезени около кръста му и обви ръце около врата му, почувства как хлъзгавите му от пот мускули се свиват, когато той отново навлезе в нея. Как беше могла изобщо да си помисли, че той не е достатъчно добър за нея? Ако имаше някакъв начин да промени миналото, щеше да го направи. Тогава той започна да навлиза и да се отдръпва, унищожавайки всякаква мисъл, карайки я да се гърчи и да крещи, докато отново събудената й страст се изразяваше по най-първичния начин. Вълни интензивна топлина започнаха да се зараждат там, където се съединяваха бедрата й, и се втурнаха по вените й.

— Ти си моя — изстена Данте. — Никой друг мъж никога няма да те познава по този начин.

Тласъците му ставаха все по-бързи, по-силни, челюстта му се стегна, тялото му се напрегна. Есме повдигна ханша си, давайки му неограничен достъп до своята сърцевина. Секунди преди самата тя отново да намери облекчение, чу плиткото му дишане, почувства потръпването, което го разнесе на парченца, видя гримасата на удоволствие, която изкриви чертите му, когато той се зарови дълбоко в нея с един силен тласък и й даде цялото си същество.

Данте изстена и се отпусна. Усещаше тялото, си натежало, изтощено, изцедено. Извади члена си, блестящ и мокър, могъща сабя, сега заситена и омекнала. Изпъшка и се отмести от Есме.

Беше искал да удължи удоволствието, да вкуси всеки нюанс от съвкуплението им, но оголената жажда го беше погълнала. Дълбока, пареща страст се беше надигнала у него, унищожавайки самообладанието му. Сега, когато тялото му още потръпваше от отшумяващото удоволствие, си оставаше един неоспорим факт.

Би убил всеки мъж, който се опита да му отнеме Есме.

Можеше да не й вярва, тя можеше да го смята по-нискостоящ от нея, но беше негова.

Слели телата си в прегръдка, те се унесоха в сън.

Още беше нощ, когато Данте се събуди. Стаята беше тъмна, с изключение на светлината от жаравата в камината. Той усети мразовития въздух и зави Есме, преди да излезе от леглото и да напали огъня. После отиде до умивалника, сипа вода от каната в легена и се изми. Когато се върна при нея, беше порядъчно изстинал и трепереше.

— Студен си — измърмори Есме. — Къде беше?

— Мислех, че спиш. Станах, за да запаля огън. Спи.

Тя се долепи до него.

— Не мога.

Измъчен стон се изтръгна от гърдите на Данте.

— И аз не мога, както си се лепнала за мене.

— Тогава никой от нас няма да спи тази нощ — обеща Есме, покатервайки се върху него.

Той дръпна главата й към себе си и я целуна, докато я напъхваше под себе си. Есме изпусна разочарован стон, когато той се дръпна и стана от леглото.

— Къде отиваш сега?

Той отиде към умивалника, намокри една кърпа и се върна в леглото. Дръпна завивките и внимателно изми всички следи от себе си между краката й.

— Искам да ти бъде по-удобно, преди да започнем пак. — След като свърши, хвърли кърпата настрана и я взе в прегръдките си. — Сега докъде бяхме стигнали?

Есме отново се покатери върху него.

— Дотук.

Този път тя започна целувката. Ръцете на Данте я обгърнаха, но тя се измъкна от хватката му и се плъзна по тялото му, докато плътта й изгаряше неговата и тя проправяше пътечка от целувки по гърдите, към пъпа и към…

По дяволите! Той едва не скочи от леглото, когато тя пое главичката на члена му в устата си и прокара език по ръба, а после по цялата му дължина. Данте се уплаши, че ще умре на място, когато тя засмука и духна върху издутия му връх.

— Ти ме убиваш, жено!

Тя го погледна през дългите си, гъсти мигли, виолетовите й очи бяха съблазнително тъмни и предизвикателни.

— Ако наистина исках да те убия, това щеше да е идеалният момент. Харесва ти, нали?

Устата й се върна към него, засмуквайки го дълбоко. Данте изръмжа, дръпна я нагоре и я търкулна над себе си така, че тя го възседна.

— Достатъчно върши каквото си искаше, милейди.

Той я отвори с пръсти, сви хълбоците си и навлезе дълбоко, пулсиращите бездни на тялото й го приеха. С всеки тласък Есме слизаше все по-надолу, притегляйки го в най-дълбоката си сърцевина. Отметнала глава, тя го яздеше безмилостно, отчаяно търсейки мястото на върховното удовлетворение. Пръстите му се плъзнаха между телата им, откривайки извора на жаждата й, и започнаха да го галят, докато не се превърна във втвърдена розова пъпка.

Есме почти беше припаднала, докато в нея се трупаха бурни усещания, подтиквани от възхитителните ласки на пръстите на Данте, докато твърдостта му я изпълваше и я разтягаше. Удоволствието пълзеше все по-нагоре, докато тя вече не можеше да го понесе. Извивайки гръб, тя затрепери неконтролируемо, заглушавайки виковете си в ямката на шията му.

Данте продължи с нисък стон, напирайки към вибриращия й център, докато един суров звук не се откъсна от гърлото му и той запулсира яростно в нея.

Останаха слепени за дълъг, бездиханен момент, никой от двамата не искаше да разрушава магията, която ги съединяваше. Есме можеше да остане така завинаги. Очите й бяха затворени, влажните мигли лепнеха на бузите й. Когато той я отдели от себе си, тя прехапа устни, за да не изстене протестиращо.

Дълго след като Данте заспа отново, Есме лежа будна, измъчвана от емоции, които излизаха извън контрол. Той се беше любил с нея така, сякаш я обичаше. Еднакво пламенно ли се любеше този цигански любовник с всички жени? Как би могла да възстанови доверието му към себе си?

Отговорът дойде бързо. За да спечели доверието му, тя трябваше да разбере кой стои зад покушението над живота му.

Задачата, която си постави, нямаше да бъде лесна, особено след като Данте й беше забранил да се вижда и да говори с Калвин. Макар че не искаше да върви против волята на Данте, това беше необходимо, ако искаше бракът им да оцелее.

Съставила повече или по-малко плановете си, тя се прилепи до тялото на съпруга си и се унесе в сън.

17

Данте го нямаше, когато Есме се събуди на следващата сутрин. Тя се протегна и се усмихна, сгорещявайки се от глава до пети, когато си припомни сватбената си нощ. Тъй като той се беше оженил за нея по сметка, тя не знаеше какво да очаква, но любенето му беше надминало и най-дивите й фантазии. Все още усмихвайки се, тя се измъкна от леглото и повика Джейн.

Джейн отвори вратата и нахлу в стаята.

— Негова светлост ми каза да ви оставя да спите колкото искате — каза тя, отваряйки щорите и събирайки разхвърляните дрехи. — Ще искате ли да се изкъпете? Има вода, грее се в кухнята.

— Бих искала една вана. Кога пристигна?

— Рано тази сутрин с багажа. — Тя изгледа внимателно господарката си. — Добре ли сте? Изглеждахте малко замаяна, когато напуснахте къщата на чичо си след сватбата.

— Добре съм, Джейн, наистина. Мислила си, че Данте може да ме нарани, така ли?

— След всичко, което се случи, не бях сигурна. Но виждам, че сте доволна от този брак. Радвам се за вас, милейди.

Усмивката на Есме увехна.

— Има проблем. Съпругът ми не ми вярва. Но аз възнамерявам да променя мнението му, и то много скоро.

Вниманието на Джейн се изостри.

— Какво планирате сега? Нищо добро, подозирам. Не си търсете белята.

— Белята вече я има, Джейн. Няма начин бракът ни да оцелее без доверие, а аз искам този брак да бъде щастлив. Смятам да поправя това положение, Джейн, просто почакай и ще видиш.

Камериерката вдигна ръце.

— Тревожа се за вас, милейди.

— Данте е в опасно положение, не аз. Някой се опита да отнеме живота му и аз смятам да намеря виновника, преди следващият опит да успее.

— Господ да се смили над всички ни — измърмори Джейн. — Нека лорд Алстън се оправя с тази работа. Помислете, върху това, докато ви донеса водата за банята.

Мислите на Есме се върнаха към Данте. Къде беше той сега? Ако нещо се случеше с него, преди да създаде наследник, Калвин щеше да наследи всичко. Това беше тревожна мисъл. Тя трябваше да спре Калвин, преди отново да нанесе удар, или да докаже, че той няма вина за стрелбата по Данте, което й изглеждаше все по-съмнително.

Слугите пристигнаха с ваната и горещата вода. След като всичко беше приготвено, Есме влезе във ваната и остави Джейн да се погрижи за нея.

— Дядото и бабата на негова светлост пристигнаха снощи — съобщи Джейн.

— Знам. Нямам търпение да се срещна с тях отново.

— Имахте ли време да огледате къщата? Огромна е. Лорд Алстън трябва да е бил много богат. Икономката ме разведе из кухнята и отделението за слугите тази сутрин. Нямам търпение да видя останалата част от къщата.

Усещайки се чиста и отпочинала, Есме излезе от ваната. Джейн я загърна с хавлия и изсуши косата й.

— Какво ще облечете днес, милейди? Повечето от дрехите ви още са опаковани, но успях да изгладя жълтата утринна рокля и синия всекидневен пеньоар, докато спяхте.

— Синият пеньоар, мисля — отговори Есме. — Побързай с косата ми, умирам от глад.

Джейн се усмихна многозначително.

— Чудя се защо.

Есме не й обърна внимание.

— Не прави нищо заплетено с косата ми. Ще я оставя пусната, вързана с панделка.

— Готово — каза Джейн няколко минути по-късно, отдръпвайки се, за да инспектира външността на Есме. — Така става. Ще остана тук и ще разопаковам куфарите ви, докато закусвате. Ще излизате ли днес?

— Не знам. Трябва да говоря с Данте, преди да планирам каквото и да било.

Есме намери пътя към долния етаж, но трябваше да бъде упътена от един лакей към обляната в слънце стая за закуска в задната част на къщата. Явно всички вече бяха закусили, защото тя се оказа сама на масата тази сутрин.

Грейсън се появи до нея.

— Какво ще желаете да закусите тази сутрин, милейди? Готвачката ще приготви всичко, което желаете.

— Всички други ли са се нахранили? — запита Есме.

— Негова светлост става рано, дядо му и баба му също. Всички закусиха преди няколко часа.

— Къде е лорд Алстън сега? — запита Есме, усещайки се глупаво, задето не знаеше къде е отишъл съпругът й.

— Работи в кабинета. Вашата закуска, милейди… какво да кажа на готвачката?

— Обикновено закусвам чай и препечени филийки, но тази сутрин бих искала яйца и шунка, ако не е голямо безпокойство за вас.

— Никакво безпокойство. Ще кажа на готвачката и ще ви пратя чая по Граймз.

— Бихте ли осведомили негова светлост, че бих искала да поговоря с него? — запита Есме.

— Незабавно, милейди.

Грейсън излезе. Данте влезе в трапезарията след няколко минути.

— Грейсън каза, че си искала да говориш с мене.

— Ще се присъединиш ли към мене? Не обичам да ям сама.

Данте притегни един стол и седна срещу нея.

— Вече ядох, но ще пийна кафе.

Граймз се появи с кана кафе и кана чай. Наля на всеки от двамата желаната напитка и излезе.

— Има ли нещо важно, което искаш да обсъдиш? — запита Данте.

Защо се държи така студено, запита се Есме.

— Исках да знам какви са плановете ти за деня.

Тъмните вежди на Данте се събраха.

— Има ли причина да питаш?

Какво не е наред с него? Нима е забравил близостта ни от снощи?

— Ако си в опасност, искам да знам къде отиваш.

Данте й отправи странно нежен поглед.

— Мога сам да се грижа за себе си, Есме.

Тя го изгледа неодобрително.

— Това означава ли, че няма да ми позволиш да ти помогна?

— Да ми помогнеш да направя какво?

— Да се защитиш.

Данте има дързостта да се засмее. Есме кипна. Неговото високомерие отстъпваше само пред упорството му.

— С изключение на посещението у господин Бартоломю нямам други срещи за днес. Бих искал да прекарам известно време с баба си и дядо си, докато са тук.

Закуската на Есме пристигна. Тя изчака, докато Граймз излезе, после каза:

— Мислех, че ще останат изобщо при нас.

— И аз бих искал това, но те са чергари, не са свикнали с дворци и слуги, които да им прислужват. Могат да решат да си тръгнат по всяко време.

Есме се зае с яйцата и шунката. Храната й се стори особено вкусна тази сутрин.

— Трябва да си гладна — забеляза Данте.

— Прегладняла. Почти не хапнах от сватбената вечеря.

— Забелязах. — Тъмните му очи блеснаха дяволито. — И не спа кой знае колко много снощи.

Бузите на Есме пламнаха.

— И чия беше вината?

— Не те чух да се оплакваш.

— Не, Данте, не се оплаквах. Сватбената ми нощ беше всичко, което съм се надявала да бъде.

Сериозният й отговор като че ли изненада Данте. Видимо смутен, той смени темата!

— Има ли нещо специално, което би искала да правиш днес? Очаква се младоженците да ходят насам-натам. Помислих си, че една разходка из парка ще бъде добра идея, времето е особено хубаво за такъв късен есенен ден.

— Би било чудесно — отговори Есме. — Ами дядо ти и баба ти?

— Питах ги, но те не пожелаха да дойдат. Ако си свършила със закуската те, те очакват, за да те приветстват като член на семейството ни. Госпожа Уинтърс, икономката, ще те разведе из къщата по-късно днес.

Есме стана.

— Няма търпение да се срещна с баба ти и дядо ти и да се запозная с къщата. Тя е много по-величествена, отколкото си я представях.

Данте я придружи до задната приемна. Карлота седеше и кърпеше нещо, докато Шандор гледаше неспокойно през прозореца надолу към градината. Двамата се усмихнаха на Есме.

— Ще ви оставя сами да се запознаете отново — каза Данте, оставяйки я пред вратата. — Ще бъда в кабинета със секретаря си, ако имаш нужда от мене.

Шандор стигна пръв до Есме и я прегърна бързо.

— Добре дошла в семейството, милейди. Доволни сме от съпругата, която си е избрал внукът ни.

— Благодаря ви — отвърна Есме, трогната от топлотата му.

Карлота се присъедини към тях и хвана ръцете на Есме.

— Шандор говори истината, милейди. Не можем да бъдем по-щастливи, дълго чакахме Данте да намери любовта.

— О, но…

Какво би могла да каже тя? Че Данте не хранеше нежни чувства към нея? Че титлата и богатството на Алстън означаваха за него нещо повече от нея? Че тя го обичаше, но той нея — не?

— Елате, седнете — каза Карлота, повеждайки Есме към един стол близо до мястото, където беше седяла. — Има нещо, което искате да ни кажете, нали?

Откъде беше разбрала Карлота? Есме се поколеба. Би ли посмяла да отприщи сърцето си пред бабата на Данте?

— Не бъдете плаха, милейди. Когато погледна в очите ви, виждам в тях любов към моя внук.

Есме се размърда на стола си. Ясновидка ли беше Карлота?

— Моля, казвайте ми Есме. Нали сме семейство.

Карлота кимна.

— Много добре, Есме. Можеш да ни кажеш всичко, каквото поискаш.

— Не знам дали бих посмяла. Моята камериерка беше единствената ми довереничка, след като майка ми почина. Но има нещо, което трябва да знаете. Важно е да повярвате, че нямам нищо общо с покушението срещу Данте.

— Знаем го — намеси се Шандор. — Но внукът ни е упорит човек. Никога няма да се примири с факта, че беше изоставен от благородния си родител. Макар че му осигурихме цялата любов, от която имаше нужда, той все пак чувстваше, че нещо липсва в живота му.

— Данте винаги се е чувствал добре в собствената си кожа — добави Карлота, — но под тази кожа бие едно ранено сърце.

— Моите предубеждения срещу циганите не помогнаха — призна Есме. — Но аз вече не мисля така и съжалявам, че изобщо съм мислила такива неща. Обичам Данте. Няма да е лесно да го накарам да повярва, че не ми е безразличен. Той мисли, че съм замисляла убийството му заедно с лорд Лонсдейл.

— Така ли е? — запита Шандор.

— Не! Срещнах се с Калвин в гората в деня, когато Данте е бил прострелян, но не за да заговорнича за убийството му. Исках да кажа на Калвин, че смятам да се омъжа за Данте. Не исках да се разделям с Данте, но Калвин ме накара. Дори не знаех, че Данте е бил прострелян, докато не се върна в Лондон.

Карлота се взря внимателно в очите на Есме. Тя не можеше да отвърне поглед, дори не можеше да мигне. С пронизителния си поглед Карлота като че ли беше посегнала към самата душа на Есме. Беше ли намерила недостатъци в нея?

— Вярвам ти — каза Карлота.

Есме едва не припадна от облекчение.

— Какво мога да направя, за да убедя Данте?

— Ще намериш начин. Нищо, което мога да кажа, няма да го убеди. Трябва да дойде от тебе. — Тя протегна ръка. — Може ли да видя дланта ти?

Есме без колебание положи ръка в тази на Карлота. Старата жена обърна дланта й нагоре и се втренчи в нея.

— Ти и внукът ми ще имате дълъг и щастлив живот — изрече тя напевно. — Но отначало трябва да разрешите една опасна ситуация. Виждам деца… повече от едно дете.

Опасна беше думата, която се наби в съзнанието на Есме.

— Кажете ми за опасността.

Челото на Карлота се набръчка съсредоточено.

— Тази част не ми е ясна.

— Казахте, че ще имаме дълъг и щастлив живот.

— И така ще бъде… ако ти и Данте преодолеете тази пречка пред щастието.

— Той знае ли, че е в опасност?

Карлота кимна мъдро.

— Знае, но не обръща внимание.

— Накарайте го да повярва — настоя Есме. — Накарайте го да обещае, че ще внимава.

Данте избра този момент, за да се появи отново.

— Кой трябва да бъде внимателен?

— Ти. Казах на съпругата ти, че трябва да бъдеш внимателен.

Есме отправи благодарна усмивка към Карлота. Данте погледна от Есме към Карлота, после към Шандор, който кимна, без да коментира.

— Мога сам да се грижа за себе си. Моля ви, не се притеснявайте. Отбих се да ви кажа, че излизам за малко.

— Къде отиваш?

Загрижеността в гласа на Есме го трогна.

— Господин Бартоломю има някои документи, които трябва да подпиша, и искам да взема финансовия отчет, който е приготвил за мене. Сметнах, че мога да се отбия в кантората му тази сутрин и да се погрижа за всичко това. Ще се върна навреме за разходката в парка.

— Може би трябва да дойда с тебе.

Объркан, Данте зарови пръсти в косата си.

— Есме, бракът не означава да се залепим един за друг. Нямаш ли нещо да правиш тази сутрин? Някакви посещения, такива работи? Мислех, че искаш да огледаш къщата.

— Ами ако някой пак се опита да ти отнеме живота?

Данте се взря в нея.

— Да не би да се опитваш да ми кажеш нещо? Лонсдейл замислил ли е още някаква изненада за мене?

— Откъде да знам какво планира Калвин?

— Нямам време за това — каза Данте. — Ще се видим по-късно.

— Сърдит е — каза Есме, след като Данте излезе. — Как да го защитя, ако не ми позволява?

— Ще намериш начин — изрече Карлота с увереност, каквато Есме си пожела да имаше.

Данте намери коня си да го чака пред предния вход. Възседна го, пое юздите от коняря и препусна по улицата. Усмихна се, като си спомни предложението на Есме да го съпроводи, и не престана да се подсмихва през целия път до кантората на адвоката. Беше се оженил за тигрица.

Когато я беше срещнал в стаята за закуската, му се беше дощяло да я грабне на ръце и да я отнесе обратно в леглото. Какво му ставаше? Не можеше да престане да мисли за нея. Умът му отказваше да функционира на друго равнище. Представяше си Есме гола, Есме под него, върху него, как членът му прониква в нея…

Почти усещаше устата й по себе си, своята уста по нея, вкусът й беше на устните му. Размърда се на седлото, панталоните внезапно му отесняха. Слабините го боляха. Нямаше търпение отново да легне със съпругата си. Предстоеше му истинско сражение със себе си, за да сдържи страстта си до вечерта. Есме вече имаше повече власт над него, отколкото беше смятал да й даде, повече, отколкото заслужаваше. Ако можеше да й вярва, щеше да бъде свободен да я обича с цялото си сърце. Но щеше ли изобщо да дойде този ден?

Данте свърши бързо работата си с Бартоломю и реши да се отбие в „Уайтс“. Забеляза виконт Лонсдейл и се запъти в друга посока. Лонсдейл го настигна, принуждавайки го да му обърне внимание.

— Разбирам, че трябва да ви поднеса поздравления — каза Лонсдейл. — Прочетох съобщението в „Таймс“ вчера. Изненадан съм да ви видя вече из града. Бракът очевидно не ви понася.

— Внимавайте, Лонсдейл, отивате твърде далече — изрече Данте с глас, който трябваше да даде сигнал на виконта.

— Всички знаят защо се оженихте за Есме.

— Лейди Алстън за вас.

Без да обръща внимание на резкия тон на Данте, Лонсдейл продължи:

— Бяхте принуден да се ожените за лейди Алстън, за да запазите титлата и богатството на вуйчо ми. Всъщност се радвам, че ме отървахте от нея. Курвите са евтини и винаги достъпни.

Мускулите по челюстта на Данте се стегнаха, тъмните му очи се присвиха, докато вълни от ярост заливаха цялото му тяло.

— Никой не оскърбява съпругата ми, без да си плати.

Данте не подозираше, че около тях се беше събрала тълпа, докато не чу някой да прошепва: „Дуел!“

Той нямаше намерение да предизвиква Лонсдейл. Образованието му не включваше уроци по фехтовка. Беше добре запознат с огнестрелните оръжия, но не искаше да убива Лонсдейл. Не и преди виконтът да си беше признал престъпленията. Вместо да го предизвика, което очакваха всички събрали се наоколо, Данте сви юмрук, вдигна ръка и повали Лонсдейл с юмрук в брадичката.

— Този човек е животно — каза един от тълпата, не без възхищение.

— Нецивилизован — провъзгласи друг.

— Просто това не е начинът да се уреждат тези неща — изсумтя трети.

Без да обръща внимание на забележките, Данте се обърна към тълпата и спокойно запита:

— Някой виждал ли е лорд Брукуърт?

— Тук съм — обади се Брукуърт, пробивайки си път през тълпата. — Чудесен удар, и аз не бих могъл да го направя по-добре. Това трябва да се полее. Ще се присъединиш ли към мене?

Тълпата се раздели, когато Данте и Брукуърт се запътиха към един усамотен ъгъл, където ги очакваха два стола.

— Лонсдейл не биваше да те дразни — каза Брукуърт. — Подозирам, че е искал да го предизвикаш. Чувал съм, че е изключителен фехтувач и също толкова сръчен и с пистолетите.

— Дуелът е незаконен. Освен това, нямам намерение да му дам шанс да ме убие. Ще се срещна с него при равни условия, но не на дуел.

— Само след час този инцидент ще стане храна на клюкарите. Няма да се изненадам, ако популярността ти нарасне след днешния ден.

Данте зяпна Брукуърт, после устните му се извиха в усмивка.

— Вече го чувам: „Циганинът е животно. Повали Лонсдейл с един удар. Прекалено нецивилизован, за да се дуелира като джентълмен.“

Брукуърт кимна.

— Всичко това и много повече. Няма да се изненадам, ако поканите за най-изисканите събития започнат да се леят като порой. Цялото висше общество ще иска да види мъжа, който се дуелира с юмруци вместо със сабя или пистолет. Смея да твърдя, че жените ще припадат по тебе.

— Сигурен съм, че на Есме това ще й хареса.

— Кажи ми какво стана, докато беше извън Лондон? Нямахме възможност да си поговорим на сватбата ти. Къде беше отишъл?

— По следите на Есме. Не питай, това е дълга история. Има едно нещо, което може да те заинтересува. Бях прострелян, докато бях на гости при дядо си и баба си в лагера им край Хийт. Останах при тях, докато не се излекувах достатъчно, за да мога да се върна в Лондон.

— Какво? Кой го е направил?

— Не знам, но подозирам Лонсдейл. Той е бил наблизо през това време.

Погледът на Брукуърт се плъзна по Данте.

— Изглеждаш достатъчно здрав сега.

— Да, благодарение на лечителските умения на баба ми. Научи ли нещо съществено за Лонсдейл в мое отсъствие?

— Една малка информация, която открих, може би ще те заинтересува. Проследих го един ден до пристанището. Той се срещна с двама съмнителни мъже. Не исках да ме видят, затова не чух какво му казаха.

— Каква работа може да има Лонсдейл с пристанищната измет? — зачуди се Данте. — Благодаря ти, тази информация може да се окаже полезна. — И той се изправи. — Ако ме извиниш, обещах на съпругата си да я изведа на разходка в парка.

— Ще държа Лонсдейл под око, Карстеърс също — обеща Брукуърт. — Не се страхувай, ще стигнем до дъното на тези покушения срещу живота ти.

Всички заобикаляха Данте, когато той се запъти към вратата. Знаеше какво си мисли висшето общество, но това не го интересуваше. Никой мъж, какъвто и да беше рангът или популярността му, нямаше да оскърбява съпругата му безнаказано.

Той пристигна у дома си тъкмо навреме, за да се преоблече за разходката в парка. Искаше да даде да се разбере, че оскърбленията на Лонсдейл по адрес на Есме не са му повлияли по никакъв начин. Сега тя беше негова съпруга и под негова закрила. Беше изпълнил условията на завещанието на дядо си и нищо не можеше да промени това.

Есме влезе в спалнята им малко след него, държеше няколко плика в ръка.

— Какво е това? — запита Данте.

— Покани — обясни Есме, размахвайки пликовете пред него. — Току-що пристигнаха. Оказва се, че сме станали най-новата мода. Не съм го и очаквала.

Данте пъхна ръце в ръкавите на жакета, който Симпсън държеше. Брукуърт излезе прав. Всички искаха да видят „нецивилизования циганин“, който беше нападнал виконт Лонсдейл.

— Искаш ли да посетиш някои от тези приеми?

— Мисля, че би трябвало да се появим на повечето от тях. Очаква се от нас.

— Много добре. Ще оставя това на тебе, защото не знам много за тези неща. Готова ли си за нашата разходка?

— О, да. Обичам парка. Облякох се за излизане с каретата, това имаше предвид, нали?

— Да. Но ако предпочиташ повече напрежение, можем да пояздим по Ротън Роу утре сутринта, ако времето позволява.

— Обичам да яздя. Чичо Даниел изпрати кобилата ми по коняря си тази сутрин.

— Къде са дядо ми и баба ми? — запита Данте.

— Отидоха в конюшнята да нагледат фургона си. Не мисля, че им харесва да живеят в къща, а твоята е толкова голяма. Дядо ти със сигурност е живял добре.

— Да, така е — изрече Данте сухо. — Говорих тази сутрин с Бартоломю, искам да направя нещо стойностно с парите си. Не ми се стори много ентусиазиран, но парите са мои и мога да правя с тях каквото поискам. Още мисля какво точно да направя.

Есме изглеждаше зашеметена и същевременно удовлетворена.

— Никой не може да каже, че не си великодушен, Данте. Какви благотворителни дела си замислил?

— Нека да обсъдим това по-късно. Времето през този сезон е непредсказуемо, а аз искам да се възползвам и от малкото останала слънчева светлина, преди да дойдат облаците. — Той й предложи ръката си. — Да тръгваме ли?

Кабриолет с натегнати ресори и впряг от два добре подбрани коня ги чакаха на алеята — още един пример за луксозния живот на предишния лорд Алстън. Данте помогна на Есме да се качи, после се покатери на седалката на кочияша и освободи спирачката. Беше чудесен есенен ден с намек за зима във въздуха. По-голямата част от лондонското общество явно беше имало същата идея, защото алеите бяха препълнени с пешеходци, карета и ездачи. Веднага щом познаха Данте, хората се заобръщаха, за да го зяпат и да го сочат.

— Какво става? — запита Есме. — Защо хората ни зяпат?

— Може би заради препирнята ми в „Уайтс“ тази сутрин.

Есме се взря в него.

— Каква препирня?

— Това не те засяга.

— Разбира се, че ме засяга — изсумтя тя. — Аз съм ти съпруга, забрави ли?

Усмивката на Данте би могла да мине за цинична.

— Как да забравя след сватбената ни нощ? Нямам търпение да я повторим. Никой не може да каже, че сме несъвместими в това отношение.

— Не сменяй темата. Искам да знам какво се е случило в „Уайтс“.

Точно тогава едно младо конте стигна с коня си до тях, принуждавайки Данте да поспре.

— Не сме се запознали с вас, милорд. Аз съм лорд Хърлтън. Вашето умение в юмручния бой е впечатляващо, милорд. Може би ще пожелаете някой ден да се присъедините към моите приятели и мене в заведението „Джентълменът Джим“. Бихме могли да научим някои хватки от вас.

— Рядко се занимавам с юмручен бой, лорд Хърлтън — отвърна Данте. — Тази сутрин беше изключение.

Той плесна юздите по гърбовете на конете и те потеглиха, оставяйки лорд Хърлтън на алеята.

— Какво си направил? — запита Есме. — Можеш да ми кажеш, защото, както изглежда, вече всички го знаят, но не и аз.

— Не изтърпях нещо, което Лонсдейл изрече днес в „Уайтс“.

— Ударил си го?

Веселост оцвети думите му.

— Ножът не ми беше под ръка.

— Колко души те видяха да го удряш?

— Не съм ги броил.

Есме изстена. Очевидно Данте не осъзнаваше сериозността на постъпката си. Как би могло обществото да го одобри, ако бие хора наляво и надясно?

— Какво е казал Калвин, че така да те ядоса?

— Не ти трябва да знаеш.

Есме се изчерви. Очевидно беше, че Калвин я е оскърбил, принуждавайки Данте да защити честта й. Тя трябваше да говори с Калвин, преди да е станала по-голяма беля.

Когато вятърът задуха от север, хората започнаха да се разотиват по домовете си. Данте обърна каретата и се присъедини към всеобщото „бягство“ от парка.

Лорд Парктън ги очакваше. Грейсън го беше настанил в кабинета и му беше донесъл нещо да се подкрепи. Есме стигна първа до кабинета, следвана плътно от Данте.

Тя целуна чичо си по бузата.

— Какво те носи насам, чичо?

— Чух някои обезпокоителни новини днес — изрече Парктън, гледайки право към Данте.

— Ако намекваш за нещастното спречкване в „Уайтс“, вече знам за това — каза Есме. — Калвин е подразнил Данте и съпругът ми е нямал друг избор.

— Безпокоя се за тебе, Есме. Лонсдейл разпространява отвратителни слухове. Мислех, че ще затихнат, след като ти се омъжи за Алстън, но очевидно не са.

— Ще се погрижа за Лонсдейл, лорд Парктън — успокои го Данте.

Парктън го изгледа втренчено.

— Харесвате ми, Алстън, действително ми харесвате, но днес не сте се справили добре с положението. Повечето мъже щяха да обявят дуел. Прибягването към юмручен бой е непристойно.

— Не исках да убивам Лонсдейл. Не и преди да получа това, което ми трябва от него.

— Можеше да те предизвика, след като сте го ударили днес.

Данте се засмя.

— Той е твърде страхлив.

— Тревожа се за Есме. Не искам да се озове в центъра на вашата вендета.

— Може би аз би трябвало да поговоря с Калвин — предложи Есме.

И двамата мъже изрекоха в един глас:

— Не!

— Няма нищо, което ти би му казала, а Алстън или аз да не можем да му го кажем — заяви Парктън.

Есме погледна към Данте. Той й отвърна с напрегнат поглед. Посланието беше ясно. Той не искаше тя да се доближава до Калвин, защото още не й вярваше.

Парктън скоро си тръгна. После Данте отиде да потърси дядо си и баба си. Есме се видя сама и объркана. Седна да помисли. Не я интересуваше какво е казал Данте или неодобрението му, тя трябваше да поговори с Калвин. И тъй като не отлагаше за утре нещата, които можеше да свърши днес, Есме излезе от кабинета и побърза към спалнята, за да вземе чантичката и наметката си.

Излезе от къщата през кухненската врата, докато готвачката беше с гръб към нея. Знаеше къде живее Калвин и нае един минаващ файтон. През краткия път към къщата на Калвин в главата й започна да се оформя план. Трябваше да научи истината за смъртта на лорд Алстън, преди да е умрял още някой… някой, чиято смърт щеше да я съкруши.

Файтонът спря. Есме слезе и плати на кочияша. Събирайки цялата си смелост, тя се изкачи по стъпалата и почука на вратата. Мрачният иконом, който й отвори, я изгледа високомерно.

— Лорд Лонсдейл у дома ли си е? — запита Есме.

— Той не приема.

— Бихте ли го осведомили, че лейди Алстън е тук? Сигурна съм, че ще ме приеме.

— Не бива да го безпокоя поради никаква причина, милейди. Може би ще можете да оставите визитната си картичка и да дойдете някой друг ден.

— Сигурна съм, че той ще ме приеме, ако просто му кажете, че съм тук — настоя Есме, издигайки гневно глас.

— За какво, по дяволите, е цялата тази врява?

Есме се обърна, чувайки гласа на Калвин. Той стоеше на най-горното стъпало с намръщено лице. Заслиза по стъпалата, но спря, когато я позна.

— Ти ли си, Есме?

— Знам, че не ме очакваше, Калвин, но това ще отнеме само няколко минути от времето ти.

Лонсдейл продължи да слиза.

— Свободен сте, Бъмбъл.

Бъмбъл изсумтя и се затътри по коридора.

Лонсдейл я изгледа, многозначително усмихнат.

— Знаех, че ще се обърнеш към мене за помощ. Ела в кабинета и ми разкажи какво се е случило. Там никой няма да ни безпокои.

Молейки се дано да прави каквото трябва, Есме последва Калвин в кабинета.

18

Лонсдейл настани Есме на един износен кожен диван и седна до нея.

— Кажи ми какво те носи насам — запита той.

Есме видя синината на брадичката му и бързо отмести поглед.

— Съжалявам за това, което се е случило в „Уайтс“ днес, но ти не трябваше да оскърбяваш Данте.

— Той ти е казал?

— Разбира се, че ми каза. Може да не е действал както джентълмен, но и ти не си се държал така. Какво те е прихванало да разпространяваш слухове за мене? Не знам какво си казал, но сигурно е било ужасно за Данте, за да реагира така.

— Не толкова, колкото това, че едно циганско копеле си присвоява една от най-старите и най-уважавани титли в кралството. Това е немислимо и абсолютно погрешно. Титлата трябваше да бъде моя.

— Толкова силно ли я искаше, Калвин? Толкова, че да убиеш заради нея?

— За какво, по дяволите, говориш?

— Няколко пъти се опитаха да отнемат живота на Данте, след като той наследи титлата. Ти си единственият, който би имал полза от смъртта му. Ти ли стоиш зад тези покушения? Ти ли простреля Данте, когато се срещна с мене в гората зад циганския лагер?

Калвин скочи от стола си.

— Боже господи! Ти наистина ли ме смяташ способен на убийство?

— Данте мисли така и аз започвам да смятам, че е прав. Ти печелиш от смъртта му, а не губиш нищо.

Калвин се заразхожда напред-назад.

— Признавам, че бях ядосан и още съм, но убийство? — Той се извърна, заставайки лице в лице с Есме. — Не мога да повярвам, че ме обвиняваш в такова ужасно престъпление.

— Ако не си ти, тогава кой?

— Нямам представа. Явно циганинът има неприятели.

Есме се вгледа в лицето му.

— Ти един от тях ли си? Защо го предизвика в „Уайтс“? Защо разпространяваш злобни слухове за мене?

— Защо човек напада онези, които го нараняват? Обезнаследяването едва не ме съсипа. Гордостта ми пострада и исках да си го върна. Използвах те, за да нараня Алстън, но сега разбирам, че съм наранил и тебе. Извинявам се.

— Извинението няма да разсее подозренията на Данте. Той вярва, че си убил дядо му.

Лицето на Калвин изгуби всякакъв цвят.

— Убийство! Това… това е абсурдно! Неговата смърт беше самоубийство. Аз само се опитвах да създам неприятности на циганина, когато го обвиних в убийството на вуйчо Алстън. Никога не съм смятал, че смъртта му е друго, а не самоубийство.

— Явно Данте е имал основания да мисли другояче. Той е решен да докаже, че си виновен в това престъпление.

Калвин седна, страхът му беше осезаем.

— Трябва да ми помогнеш, Есме. Не съм убил никого, нито пък съм се опитвал да навредя на съпруга ти. Наистина се опитах да ти попреча да се омъжиш за циганина, накарах те да напуснеш циганския лагер, може да съм ти казвал някои лъжи за него, но това е всичко, което съм направил. Трябва да ми повярваш.

Дивият поглед, страхът, който Есме видя в очите на Калвин, я убедиха в невинността му. Макар че той може би беше виновен за много неща, убийството не беше едно от тях.

— Може да съжаля за това, но ти вярвам. Само че трябва да убедиш Данте, не мене.

— Ще ми помогнеш ли? Ще ме защитиш ли от Алстън? В противен случай, страхувам се, съпругът ти ще ме убие.

Есме поклати отрицателно глава.

— Данте няма да те убие, но ако намери доказателства срещу тебе, ще те предаде на правосъдието.

Калвин опря глава в дланите си, гласът му беше изпълнен с отчаяние.

— Имам си достатъчно неприятности. Затънал съм, преследват ме кредитори и безскрупулни лихвари, които си потърсиха дълговете чак сега, защото вярваха, че ще наследя богатството на вуйчо Алстън. Но след като бях обезнаследен, започнаха да ме преследват. Ако скоро не им се изплатя, ще свърша — или мъртъв, или в затвора за длъжници.

— Заклеваш ли се, че не си убил вуйчо си и не си се опитвал да убиеш Данте?

Калвин вдигна глава. Очите му бяха отчаяни, умоляващи.

— Кълна се в гробовете на родителите си. Ще намеря семейната библия и ще се закълна върху нея, ако искаш.

Есме го гледа дълго, виждайки отчаянието и паниката му. Никога не беше смятала Калвин способен на убийство и след като го изслуша, знаеше, че е права. Но да убеди Данте — това нямаше да бъде лесно. Един от проблемите беше липсата на заподозрени след елиминирането на Калвин. Никой друг нямаше да спечели от смъртта на Данте.

Есме се приготви да си тръгне.

— Ще направя каквото мога, но не съм чудотворец и повярвай ми, ще трябва чудо, за да се намери друг заподозрян. Междувременно, не прави нищо друго, с което да ядосваш Данте.

Калвин я изпрати до вратата.

— Благодаря, Есме. Щях да ти бъда добър съпруг, независимо дали вярваш или не. Днес в „Уайтс“ бях ядосан и се държах неподобаващо за джентълмен. Надявам се да ми простиш.

— Нека да не говорим за прошка, Калвин. Още е рано за това. Колкото до Данте, не мога да обещая, че ще ме изслуша или дори ще насочи разследванията си в друга посока, когато му кажа, че си невинен.

Есме излезе от къщата на Лонсдейл дълбоко замислена. Докато пътуваше с файтон към дома си, тя премисляше всичко, което Калвин й беше казал. Вярата й в неговата невинност щеше ли да се окаже грешка, за която впоследствие да съжали?

Данте беше извън кожата си от притеснение, когато не можа да намери Есме. Никой от прислужниците не я беше видял да напуска къщата, което увеличаваше тревогата му. Къде би могла да отиде? Защо не е казала на никого, че излиза? Излизането й имаше ли нещо общо с Лонсдейл?

Искрено се надяваше да не е така.

Когато след един час Есме още не се беше върнала, Данте изпрати лакей да я търсят. Представяше си всякакви ужасяващи сценарии. Ако нещо се беше случило с нея, щяха да падат глави. Приготви се да се включи в търсенето, когато чу входната врата да се отваря, а после дочу и някакви гласове. Отвори вратата на кабинета и едва не припадна, когато видя Есме да подава наметката и чантичката си на Грейсън.

Облекчението скоро бе заменено от гняв, а после от ярост. Как смееше тя да го плаши така? Не знаеше ли, че лондонските улици са опасни? Не беше взела и камериерката със себе си. Данте остана на прага, стиснал юмруци, чакайки Есме да се присъедини към него.

— Грейсън каза, че си искал да ме видиш — каза тя.

— Влез — заповяда Данте.

Есме мина покрай него, за да влезе в кабинета, залитайки под тежестта на неодобрението му. Вратата се затвори зад нея. Тя му отправи плаха усмивка.

— Изглеждаш сърдит.

С глас, малко по-висок от шепот, той изрече:

— Тази дума не може да опише онова, което чувствам. Какво те прихвана да се измъкваш, без да кажеш на никого къде отиваш? Не помисли ли, че ще се безпокоя за тебе?

— Нямаше никаква опасност.

— Няма как да го знам, преди да си ми разказала къде беше.

Есме се поколеба, усмивката й трепна, а после съвсем изчезна, когато изражението на Данте остана неумолимо.

— Моля те, не се сърди.

Данте остана непоколебим. Макар че не искаше да плаши Есме, тя трябваше да разбере, че той има врагове, които могат да я използват, за да стигнат до него.

— Искам обяснение и го искам сега.

Есме се отпусна на един стол и вдигна поглед към него. Изглеждаше напрегната, но не и изплашена от него, макар че той мислеше, че трябва да бъде.

— Седни, Данте. Не обичам да стърчиш над мене. Това, което ще ти кажа, не е онова, което би искал да чуеш, но все пак трябва да го изслушаш.

Данте се отпусна на един стол, все така неумолим.

— Много добре, можеш да започваш.

— Искам да ме изслушаш докрай, преди да кажеш каквото и да било.

— По дяволите, Есме! Просто ми го кажи и да свършваме.

— Отидох у Калвин.

Данте скочи от стола си.

— Отишла си къде?

— Моля те, Данте, седни и ме изслушай. Можеш да изразиш неодобрението си после.

Той преброи мислено до десет. Когато това не разсея гнева му, той избухна в поредица от диви ругатни.

— Искаш ли да чуеш или не?

— Разбира се, че искам. Нямам търпение да чуя защо си се почувствала задължена да посетиш Лонсдейл без мое знание.

— Исках да разкрия дали е виновен в убийство.

— Искала си… Проклятие! Наистина ли очакваше той да си признае пред тебе? Няма значение, продължавай. Искам да разбера какво е имал да казва.

— Той не е убил дядо ти, Данте, нито е правил опит да те убие. Убедена съм в това.

Данте вдигна ръце.

— Докъде стига лековерието ти? Нека се изясним. Ти си отишла при Лонсдейл и си го запитала дали е виновен в убийство.

Есме кимна.

— Той отрече и ти му повярва — констатира Данте.

Тя кимна отново.

— Никога не съм те мислил за глупачка, Есме, но това, което си направила, е и глупаво, и опасно. Не си очаквала Лонсдейл да си признае участие в убийство, нали? Никой здравомислещ човек няма да го направи, аз също не бих го направил.

— Ти не го видя, Данте. Беше наистина потресен, когато му казах, че го подозираш заради покушенията срещу тебе. Той има големи неприятности, търговци и лихвари го преследват, натрупал е дългове на хазарт, които не може да плати.

— Още една причина да се нуждае от богатството на Алстън. Не искаш да повярваш, че Лонсдейл е способен на убийство, защото храниш нежни чувства към него.

— Не е вярно!

Данте започна да се разхожда напред-назад.

— Умишлено не ме послуша. Забраних ти да се виждаш или да говориш с Лонсдейл и ти се съгласи.

Треперещата брадичка на Есме се вирна упорито.

— Може да съм ти съпруга, но не и твоя собственост. Исках да ти помогна. Исках да разбера дали трябва да простиш на Калвин и да търсиш другаде убиеца на дядо си.

Думите му излязоха като отчаян рев:

— Наистина ли смяташ, че Лонсдейл е невинен?

— Да. Ако реакцията му е била преструвка, той е най-добрият актьор, когото някога съм виждала.

— Прости ми, че няма да се съглася с тебе. Лонсдейл ще спечели много от смъртта ми. Той е убил дядо Алстън, защото е мислел, че ще го наследи, а и отчаяно се е нуждаел от парите. Когато научил, че дядо ми е променил завещанието си в моя полза, той започна да ме преследва.

Есме поклати отрицателно глава.

— Грешиш. Бих заложила живота си, че е така.

Данте се взря в лицето й и я предизвика.

— Би ли заложила брака ни срещу неговата невинност?

Есме го погледна сериозно. Той почти виждаше как работи мисълта й. Молеше се тя да даде правилния отговор, но знаеше, че е достатъчно наивна, за да вярва, че Лонсдейл е невинен.

След дълга, напрегната пауза Есме изрече:

— Да, залагам брака си, както и живота си, че Калвин е невинен. Защо не можеш да видиш, че се опитвам да те защитя? Ако цялото ти внимание е съсредоточено не, върху когото трябва, истинският убиец е свободен да удари отново, докато не успее.

— Стига, Есме! За глупак ли ме мислиш? Никой — чуваш ли ме? — никой няма да спечели от смъртта ми, единствено Лонсдейл. Съжалявам, че толкова ниско цениш брака ни.

И се извърна.

— Свободна си. Сега, когато знам, че си в безопасност, трябва да се върна към този финансов отчет, който Бартоломю ми изпрати. Нищо не разбирам от него, Лутър също.

Сложила ръце на кръста си, Есме го прикова с остър поглед.

— Защо не искаш да ми повярваш?

Той я изгледа втренчено, твърдите черти на лицето му бяха непоколебими като гранит.

— Откъде да знам дали не сте обсъждали изчезването ми с Лонсдейл? Как да повярвам на която и да било твоя дума?

Дъхът на Есме премина в стон.

— Божичко, ти ме ненавиждаш.

Изражението на Данте омекна.

— Не те ненавиждам. Искам да ти вярвам, наистина, но ти правиш нещата трудни.

— Това е, защото се ожени за мене поради погрешни причини.

Проклета да е! Не знаеше ли, че той я искаше? Душата му я искаше. Сърцето му я искаше. Единственият му проблем с нея беше доверието.

— Съжалявам, Данте, за двама ни.

Тя се обърна и се отдалечи.

— Есме.

Тя не спря. Той стигна до нея с три дълги крачки и я извърна към себе си. Не знаеше какво иска да направи, докато не я докосна. Едно просто докосване и магията се върна. Магията Есме.

Той я притегли към себе си, взря се в дълбоката пурпурна бездна на очите й и плени устата й. Целувката го заля с чувства, чувства, които се опита да пренебрегне, трябваше да пренебрегне. Но целувката продължаваше. Тя разтвори устни и изстена, той вмъкна езика си вътре, вкусвайки я, може би за последно.

Нещо в него трепна, той отказваше да се подчини на усещането, осъзнавайки, че това може да доведе до ужасно последици. Доверието трябваше да бъде спечелено, а досега Есме не беше спечелила неговото. Той започна да се отдръпва от целувката, преди да стигне до точката, от която нямаше връщане. Устните на Есме го последваха. Той се освободи от нея и я отблъсна от себе си.

— Това е само пример какво изпускаш, какво ни струваха лъжите ти.

— Не знаех, че има „ние“. Ти съвършено ясно ми даде да разбера, че не ми се доверяваш, че не би могъл да ме обичаш, че си се оженил за мене, за да задържиш титлата и богатството си. Съмнявай се колкото искаш в мене, Данте, това няма да ми попречи да спася живота ти.

Високо вдигнала глава, Есме излезе от кабинета. Данте се върна на бюрото си, прекалено разстроен, за да се съсредоточи върху делата си. Всичко, което можеше да направи, беше да се пита дали не е сгрешил, отхвърляйки съмненията на Есме относно вината на Лонсдейл.

Карлота и Шандор го намериха в странно настроение, когато се срещнаха с него в кабинета му малко по-късно.

— Какво се е случило? — запита Карлота. — Цялото домакинство чу, че се карате с Есме. Какво си й направил?

— Какво те кара да мислиш, че съм й направил нещо? Защо не я запитате тя какво е направила? Тази жена е непоправима. Опита се да ме убеди в невинността на Лонсдейл. Изложи на риск брака ни заради това.

Карлота размаха пръст към Данте.

— Ако има някакви недоразумения между тебе и жена ти, трябва да оправиш това.

— Може да е прекалено късно, бабо. Ние сме в задънена улица. Ако тя се извини, след като докажа вината на Лонсдейл, ще можем да продължим. Но няма да бъде лесно. Есме загуби уважението ми, когато се свърза с Лонсдейл против желанието ми.

— Може би има основателни причини — предположи Шандор.

Данте не искаше да обсъжда съпругата си с баба си и дядо си.

— Не настоявай, дядо. Ще действам с Есме, както сметна за добре.

Карлота потегли Шандор за ръкава.

— Данте има нужда точно сега да остане сам.

— Ще се видим с вас на вечеря — каза той, вече съжалявайки за рязкостта си.

И отново насочи вниманието си към финансовите доклади, които Бартоломю беше подготвил за него. Макар че доста добре се оправяше с числата, тези му се струваха лишени от смисъл. Финансовото здраве на неговото огромно имущество се нуждаеше от нещо повече от внимателен оглед и той смяташе да отдели цялото време, необходимо за изясняване на нещата.

Данте излезе от кабинета си навреме, за да се облече за вечеря. Очевидно Есме вече се беше облякла, защото той се намери сам в спалнята им, единствено със Симпсън. Преди да слезе на вечеря, даде на камериера си изрични нареждания, свързани с новото му място за спане.

Есме заедно с дядо му и баба му го чакаха в приемната. Храната беше поднесена почти веднага и те се настаниха в трапезарията. Вечерята мина неловко. Отначало Карлота се опита да поддържа разговора, но скоро се отказа. Веднага след вечеря Данте се извини, заявявайки, че има планове за вечерта, които не включваха Есме.

— Ами тазвечерният бал у Портхауз? — запита Есме. — Аз вече приех да отидем.

— Можеш да отидеш, ако искаш — изрече хладно Данте. — Каретата ще бъде на твое разположение.

— Искаш да отида сама?

Макар че се държеше учтиво, очите му блестяха от сдържана ярост.

— Ако искаш, аз нямам намерение да ходя. — И нанесе последния удар. — Може би ще срещнеш Лонсдейл там.

Есме усети как нейният свят излиза от контрол. Искаше да се нахвърли на Данте, но не желаеше да въвлича Карлота и Шандор в техните проблеми. Двамата старци обожаваха внука си и тя не искаше да го очерня в очите им.

Тя бутна стола си назад.

— Моля да ме извините. Изморена съм и ще си легна.

Карлота и Шандор размениха загрижени погледи, но не казаха нищо. В мига, когато Есме влезе в спалнята, тя разбра, че нещо не е наред. Скоро осъзна какво е то. Всичките дрехи на Данте и личните му вещи бяха изнесени. Есме се отпусна на един стол и остави ужасните последици от посещението й при Калвин да я връхлетят с цялата си сила. Очевидно Данте искаше тя да излезе от живота му и от спалнята му, единственото място, където бяха щастливи.

Джейн нахлу в стаята.

— Симпсън каза, че негова светлост се е преместил от спалнята ви. Какво сте направили пък сега?

Есме се наежи.

— Какво те кара да мислиш, че е по моя вина?

— Добре ви познавам, милейди. Изчезвате днес и не ме викате да ви придружа. Сигурно не сте замислили нещо добро.

— Честно, Джейн, говориш ми като Данте. Всичко, което исках да направя, беше да му помогна. Имах дълъг разговор с Калвин, той ме убеди, че не е убил лорд Алстън и че не е отговорен за покушенията срещу живота на Данте.

— И вие му повярвахте?

— Трябваше да го видиш, Джейн. Беше шокиран, когато му казах, че Данте го подозира в убийство.

— Предполагам, че сте изказали мнението си пред негова светлост.

— Точно така. Разменихме остри думи. Казах му, че бих заложила брака ни срещу невинността на Калвин.

Джейн изхъмка неодобрително.

— Вижте какво ви докара това. Студено легло.

Есме въздъхна замечтано.

— Питам се къде ли отиде Данте тази вечер.

Джейн обърна Есме с гръб към себе си, за да разкопчае роклята й.

— Най-добре не мислете за това.

Данте намери Брукуърт в Брукс, но Карстеърс беше на бала у Портхауз заедно с годеницата си.

— Мислех, че щеше да бъдеш на бала със съпругата си — проточи Брукуърт.

— Промяна на плановете. — Брукуърт отвори уста, за да каже нещо, но Данте го изпревари. — Не питай — предупреди го той. — Тук съм, за да се забавлявам.

Брукуърт поклати неодобрително глава.

— Вече неприятности в рая? Колко забавно. Е, добре, какво ще кажеш да се присъединим към една приятелска игра? Ако си спомням правилно, непрекъснато печелеше парите ми в университета.

— Ти имаше толкова много — отговори Данте.

Намериха две свободни места на масата и се присъединиха към играта на вист. Данте имаше късмет и спечели няколкостотин лири, Брукуърт загуби и предложи друго развлечение.

— Лейди Харисън дава частно парти тази вечер в дома си. Имах късмет да получа покана. Сигурен съм, че няма да възрази, ако те заведа.

Данте се поколеба. Имаше ясна представа какви са партитата на Маргарет. Винаги завършваха с оргии. Той беше посетил навремето едно-две такива забавления в безгрижните си дни като цигански любовник в търсене на скучаещи жени, които да го приемат в леглата си. Никога не беше пропускал подобна възможност.

До момента.

— Не мисля… — Думите му секнаха. Не дължеше лоялност на Есме след предателството й. — Това ми изглежда добра идея — поправи се той.

Брукуърт го изгледа странно.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно сигурен.

Партито беше в разгара си, когато Брукуърт и Данте влязоха в предната приемна, където се бяха събрали множество хора. Данте позна някои от жените и няколко мъже. Лейди Харисън ги приветства експанзивно.

— Добре дошли, господа. Колко предвидливо от страна на лорд Брукуърт да ви доведе на малкото ни събиране, Алстън. Има бюфет в трапезарията и карти за онези, които предпочитат хазарта пред… ъ-ъ… по-приятните забавления.

Блестящият й поглед се спря на Данте.

— Доволна съм да разбера, че бракът не ви е променил. — И тя пъхна ръка под лакътя му. — Елате, Алстън. Сигурна съм, че Брукуърт ще си намери развлечение.

Неудобно чувство започна да се събира в стомаха на Данте, когато Маргарет го поведе към стълбите.

— Какво имате предвид, милейди?

— Тъй като сте тук, предполагам, че съпругата ви не иска да ви приеме в леглото тази вечер. Смятам за свой дълг да поправя това положение.

Стъпките на Данте ставаха все по-нерешителни, докато следваше Маргарет по стъпалата към спалнята й. Това наистина не беше нещо, което би искал да направи. Спомни си, че беше казал на Есме, че никога няма да й изневери, че винаги ще бъде верен на брачните им клетви, но това беше, преди тя да отиде при Лонсдейл без придружителка. От къде да знае какво са правили двамата с Лонсдейл насаме? Вероятно същото, каквото той щеше да прави с Маргарет.

Маргарет се повдигна на пръсти и обви ръце около врата на Данте, привличайки главата му към себе си, за да достигне устата му. В мига, когато нейните устни докоснаха неговите, Данте разбра, че е допуснал ужасна грешка. За разлика от Есме, Маргарет беше правила това с безброй мъже, докато Есме принадлежеше само на него. В сърцето си той знаеше, че никой друг не я е докосвал.

Устните на Маргарет бяха топли и подканващи. Тя отвори уста за него и когато той отказа поканата, проникна между устните му с езика си и навлезе дълбоко и устата му. Вкусът й му беше чужд, не му хареса. Даже мирисът й го отблъсна. Беше тежък, задушаващ. Тялото й беше твърде пълно, гримът й — прекалено тежък.

Тя не беше Есме.

Поставяйки ръце на раменете на Маргарет, Данте я отдели от себе си.

— Това няма да стане, милейди.

Маргарет му отправи поглед, от който по-дребен мъж би се строполил на колене.

— Какъв мъж си ти? — предизвика го тя. — Правили сме го преди, ако си спомняш.

— Сега съм женен.

— Откога това има значение за мъже като тебе?

— Мъже като мене — повтори Данте, ненавиждайки тези думи. — Не съм безгрижният циганин, когото познаваше. Сега имам отговорности.

— Както и повечето мъже тук тази вечер — изсумтя Маргарет.

— Съжалявам. Кажи на Брукуърт, че ще се срещнем с него друг път.

И той се запъти към вратата.

— Страхливец — изсъска Маргарет.

Данте спря, извърна се и прониза Маргарет със спокоен поглед.

— Лека нощ, милейди.

Отвори вратата и излезе в коридора. Викът на Маргарет проехтя след него:

— Копеле.

Есме не можа да заспи. Данте й липсваше. След само един ден брак светът й се беше разпаднал. Всичко, което беше искала да направи, беше да защити Данте. Беше сметнала, че щом той научи, че Калвин не е убиецът, ще потърси друг заподозрян. Тъй като Данте отказа да я изслуша, истинският убиец беше свободен да удари отново.

Часовникът над камината удари полунощ. Скоро след това тя чу стъпките на Данте в коридора. Затаи дъх, когато той спря пред вратата й. Дъхът й излезе с разочаровано свистене, когато той отмина. Искаше й се той да спре, да отвори вратата, да дойде в леглото й и да се люби с нея. Но той не го направи. Ами ако вече никога не пожелаеше да се люби с нея?

Тя беше прекалено обзета от угризения, за да заспи. Не защото мислеше, че е постъпила погрешно, а защото Данте отказваше да се вслуша в логиката и я беше обвинил, че го е предала. С кого е бил тази вечер? С жена ли? Бяха ли се надсмивали над нейната неспособност да задържи интереса на съпруга си само след един-единствен ден брак?

Болезнените й мисли престанаха, когато чу вратата на спалнята да се отваря и щракването на резето, поставено отново на място. Тихи стъпки приближиха към леглото. Тя позна мириса на Данте, мирис, който не би могла да забрави. Свещта на нощното шкафче пламна. Есме се облегна на таблата на леглото.

Данте се извисяваше над нея със строго лице и очи, тъмни като грях.

— Ти си моя съпруга — изрече той.

— Изненадана съм, че го помниш.

Той приседна на ръба на леглото.

— О, помня, проклета да си.

Есме се взря в него.

— Пиян ли си?

Данте протегна дясната си ръка.

— Трезвен съм като съдия.

Силен мирис на цветен парфюм повя към нея от раздърпаното му облекло. Вратовръзката му беше накриво, жакетът беше откопчан, полите на ризата му бяха измъкнати от панталоните. Гневът на Есме пламна.

— Бил си с жена. Смърдиш на нейния парфюм.

Една тъмна вежда се вдигна нагоре.

— Колко проницателно от твоя страна да го забележиш.

— Ако си ме събудил, за да се хвалиш, нямаше нужда. Не съм очаквала друго от тебе. Излез и ме остави да спя.

— Ти си моя съпруга — повтори той. — Мисля, че вече говорихме по тази тема. — Есме беше озадачена. Какво искаше Данте от нея? — Искам да се любя с тебе.

Това наистина я изненада.

— Колко жени ти трябват, за да те задоволят?

— Обещах ти нещо, когато се оженихме. Не съм нарушил това обещание.

Изявлението му зашемети Есме.

— Да не би да искаш да кажеш, че не си имал жена тази нощ?

— Никога не лъжа. Получих предложение, но го отклоних.

— Нейната миризма е по тебе.

— Отидох си.

— Защо?

Той отвърна поглед.

— Не съм сигурен. Трудно ми е да го обясня.

— Може би не съм ти безразлична — осмели се Есме.

— Може би, въпреки че ми е трудно да го призная точно сега. Ти отиде при Лонсдейл против желанието ми и заложи брака ни на едно фалшиво предположение. Ами ако той се беше опитал да те нарани?

— Но не го направи. И заложих брака ни на нещо, което вярвам, че е истина.

Той поклати глава.

— Мислех… Надявах се…

— На какво си се надявал?

Тя затаи дъх, молейки се за думите, които искаше да чуе. Юмруците му се стегнаха, челюстта му също.

— Не знам. Ти си ме омагьосала, няма друго обяснение. Ти си единствената жена, която искам в леглото си.

Той посегна към нея и я привлече в прегръдките си. Есме набръчка нос и го отблъсна.

— Не искам да се любя с мъж, който вони на парфюма на друга жена.

— По дяволите, Есме, казах ти истината. Защо си така трудна?

— Ти си труден. Вярваш ли ми за Калвин? Ще потърсиш ли други заподозрени за убийството на дядо си? — Тя го изгледа свирепо. — Не аз се изнесох от стаята ни.

— Бях раздразнен и действах прибързано. Макар че не ти вярвам, когато става дума за Лонсдейл, нямам желание да се откажа от единственото, което ни прави щастливи.

Сърцето на Есме умря. Беше се надявала на повече.

— Съжалявам, Данте, това не е достатъчно. Ако си искал да се сдобрим, трябваше да дойдеш при мене без миризмата на друга жена по себе си.

— Аз не… — започна Данте.

Но протестът умря в гърлото му, когато осъзна, че Есме имаше право. Няма значение, че не беше спал с Маргарет — намерението беше налице и нейната миризма беше налице, за да го докаже.

19

Данте изхвръкна от спалнята на Есме силно раздразнен. Да го изпъди собствената му съпруга… това беше унизително преживяване. Проклета да е Маргарет, задето миришеше като евтина курва. Не обвиняваше Есме, че го бе отблъснала, но все пак го заболя. Тъй като беше твърде късно, за да поръча вана, той се възползва от каната с топла вода и кърпите, които Симпсън му беше приготвил. После облече халат и седна на един стол, втренчен в догарящата жарава в камината, докато премисляше всичко, което Есме му беше казала.

В ума му започнаха да се оформят съмнения. Сгрешил ли е относно Лонсдейл? Но ако виконтът не е виновният, тогава кой може да бъде и защо? Не му хрумваха никакви отговори.

От обърканите мисли го заболя глава. Той стана и се заразхожда. Това обаче не му помогна. Стаята, където спеше Есме, го привличаше. Без никакво съзнателно намерение той излезе от стаята си и се прокрадна в спалнята на Есме. Приближи се към леглото. Тя спеше. Пращящата свещ даваше достатъчно светлина, за да му позволи да се вгледа в нежните очертания на лицето й. Тя изглеждаше невинна като дете, прекалено невинна, за да допусне, че е заговорничила с Лонсдейл.

Поддавайки се на крещящата нужда да я прегърне, той се измъкна от халата си и останал гол, се вмъкна в леглото при нея. Ръцете му я обгърнаха. Тя измърмори нещо неразбираемо и се сгуши в него. Очарован, че Есме е там, където й беше мястото, той затвори очи и се унесе в сън.

Есме се събуди призори, беше й твърде топло и удобно, за да отвори очи и да започне деня си. Протегна крака, ахвайки изненадано, когато осъзна, че не е сама. Очите й се отвориха. Ръцете на Данте я прегръщаха, твърдото му тяло топлеше гърба й.

— Данте!

— Тук съм, любов моя. Ти се събуди — хубаво. Чаках те да се събудиш.

Той я усети да застива в ръцете му.

— Защо?

— Много мислих, след като ме изгони снощи.

Тя се размърда в прегръдките му със замислени виолетови очи.

— Взе ли някакво решение?

— Да. Не ми харесва да спя сам.

Разочарование ли видя в изразителните й очи?

— Какво друго?

— Въпреки всичко, което съм заявил досега, искам да ти повярвам.

— Никога не съм те мамила.

— Реших да приема съвета ти и да потърся другаде убиеца на дядо ми. Ако си склонна да рискуваш нашия брак заради невинността на Лонсдейл, може би трябва да те послушам. Познаваш го по-отдавна от мене.

Есме се надигна на лакът, лицето й се обля в щастие.

— Не знаеш колко съм се молила за доверието ти. Никога не съм правила нещо, с което да ти навредя, и никога няма да постъпя така. Аз… — гласът й трепна, — обичам те, Данте. Въпреки че не ме обичаш, никога няма да спра да те обичам.

— Малко глупаче такова — измърмори Данте. — Влюбих се в тебе още преди да узная името ти. Обичах те въпреки всичките ти оскърбления и снизходителни забележки за циганската ми кръв. Нищо от това, което си направила дотук, не е променило чувствата ми. Но да ти вярвам е по-трудно, отколкото да те обичам.

— Какво те накара да се решиш да ми повярваш?

— Разбрах, че ако нашият брак трябва да получи шанс, аз трябва да ти дам и доверието си, също както любовта си. След като се скарахме, бях наранен и исках да те нараня. Единствената причина, поради която излязох снощи, беше, за да ти докажа, че не се нуждая от тебе в живота си.

— И доказа ли го?

— Не. Разбрах, че любовта ми е истинска, когато лейди Харисън не можа да ме привлече в леглото си. След като се върнах у дома и ти ме изпъди, мислих много. Запитах се дали мога да обичам жена, на която не вярвам. Мислих дълго и упорито по този въпрос и осъзнах, че любовта и доверието вървят ръка за ръка. За да имаш едното, трябва да имаш другото.

Ридание задави Есме.

— Не знаеш колко дълго чаках да те чуя да казваш тези думи. Разбрах, че съм казала неща, с които съм те наранила, и дълбоко съжалявам. Онова, което има значение сега, е да се обичаме и да си вярваме. Ние можем да работим заедно, за да разнищим тайната около убийството на дядо ти, преди да се случи още някое покушение срещу тебе.

Данте беше прекарал часове наред, опитвайки се да си представи кой, освен Лонсдейл би имал полза от неговата смърт, но без успех. Макар че каза на Есме, че Лонсдейл може да е невинен, не очакваше да намери нови заподозрени.

— Нищо няма да ми се случи, любов моя.

Той прочисти разума си от всичко, с изключение на Есме — тялото й в ръцете му, топлата й женствена плът, притисната о неговата, сладко заоблената й уста, която се молеше за целувките му. Тя сигурно беше прочела мисълта му, защото хвана главата му с две ръце и приближи устата му към своята. Данте нямаше нужда от повече насърчение. Цял живот беше чакал безусловната любов, която Есме му даваше. Да я има в прегръдките си, жадна за него, това беше благословия, която решително не заслужаваше след пропиляната си младост. И той прие с дара на любовта й с благодарност.

Целуна сладките й устни, запалвайки пламък, който знаеше, че никога няма да угасне. Мълния прескочи между двамата, пронизвайки ги с интензивността си. Устата му похищаваше нейната, ненаситно и властно. Овладя го жажда, толкова голяма, че заплашваше да го погълне.

Данте отметна завивките, устата му се отдели от нейната само колкото да свали нощницата й и да я хвърли настрана. Тогава той я обърна по корем. Есме изпъшка под него, докато устата му започваше бавното си пътешествие по извиващото се под него тяло. Той спря за малко, за да отдаде почит на двете хълмчета на седалището й, а после пропътува с целувки надолу по краката й, като спря, за да близне нежно ямките зад коленете й.

Той хвана седалището й, повдигна я на колене, разтвори бедрата й и се настани между тях. Навеждайки се над нея, стигна с устни по пътечката на гръбнака й чак до тила, събра гърдите й и нежно стисна зърната й.

Ръцете му се отделиха от гърдите й, за да погалят издигнатото й седалище с пръсти, които минаха по оголената цепнатина на секса й. Членът му реагира силно на миризмата на женска възбуда. Цялата кръв, като че ли беше напуснала мозъка му и се беше събрала в нарастващата му ерекция. Ако беше егоист, щеше да проникне в нея и бързо да достигне до удовлетворение, но неговото удоволствие идваше от това, да даде наслада на Есме. Поемайки си дъх, за да се успокои, той успя да съхрани частица от самоконтрола си.

Тръпка на очакване се плъзна по гръбнака на Есме, когато почувства пръстите на Данте да я отварят, да я проучват и да се пъхват в ароматния отвор на тялото й. Тя искаше да крещи, да го моли да влезе в нея, но в същото време искаше да вкуси онова, което той правеше с пръстите си. Когато той намери набъбналата пъпка под гънката от плът, която я скриваше, тя наистина извика. Той започна да я гали, докато тя не се залюля на ръба на съдбовния срив, и после пръстите му се оттеглиха от нея.

— Данте!

Тя изохка името му.

— Тук съм, любов моя.

Той приближи члена си до отвора й, а после проникна и започна да влиза и да излиза, стигайки до края, за да се дръпне и след това да навлезе още по-навътре, всеки път все по-дълбоко и по-силно.

— Хайде с мене, любов моя, почти накрая си — подкани я Данте.

Той се наведе над нея, плъзвайки ръце около гърдите й, обгръщайки ги с дланите си, търкайки зърната й между палеца и показалеца. Насладата беше толкова силна, че Есме се втурна към кулминацията така, сякаш никой не би могъл да я спре. Усети го да навлиза и след това да замръзва, заровен дълбоко в нея, страшно дълбоко, отнасяйки я със себе си във водовъртеж на неутолима страст, която ги заля с такава сила, че душите им станаха едно. Тя чу Данте да шепне името й, нежно и благоговейно, и усети набъбналия му член да се изпразва с безумна сила в нея. Тогава свърши, присъединявайки се към него в екстаза му.

Тя изкрещя, притискайки седалището си към слабините му, докато той изливаше радостта и любовта си в нея. Коленете й омекнаха под нея и Данте я последва. Сякаш останала без кости, тя се отпусна под него, вкусвайки тежестта му върху себе си, топлината на сливането им, която още пулсираше във вените й, разкоша да го чувства, който беснееше в нея.

Данте се отмести от нея и се опусна на леглото. Тя се извърна по гръб, дишайки дълбоко, и се вслуша в неравния ритъм на сърцето му.

Той се обърна настрана и й се усмихна.

— Да не съм вече умрял и да съм на небето?

— Данте, дори не смей да се шегуваш със смъртта — укори го Есме. И после се усмихна. — Беше прекрасно, нали? Ако искаш да останеш в леглото целия ден, сигурна съм, че ще можем да възстановим магията.

— Магия… колко уместно определение за онова, което току-що споделихме — съгласи се Данте. — Винаги съм знаел, че сме един за друг, но да те убедя в това ми беше по-голям проблем, отколкото мислех. — Той въздъхна. — Колкото и да искам да ти угодя, страхувам се, че имам да върша разни скучни работи в кабинета. Нито секретарят ми, нито аз успяваме да разберем тези финансови доклади, които Бартоломю ми изпрати. Да поразходим ли конете си в парка по-късно?

— Това ще бъде чудесно! — възкликна ентусиазирано Есме.

Той я целуна силно, после стана от леглото.

— Ще помоля Симпсън да премести нещата ми обратно в нашата спалня. Защо не позвъниш на Джейн и да си поръчаш вана, докато аз вземам моята?

Есме загледа Данте да взема халата си и да го облича, възхищавайки се на изваяната ширина на гърдите му, на твърдите линии на седалището му и не мускулестите му крака. Мъжествеността му, дори в покой, беше внушителна. Погледът й се прехвърли към дръзките черти, които правеха лицето му уникално. Тя се вгледа в мургавото му лице, в разбърканата синкавочерна коса, която се къдреше естествено над челото му, и в очите, дълбоки и тъмни като грях, и се усмихна.

Данте спря пред вратата и я погледна.

— Надявам се тази усмивка означава, че съм те ощастливил.

— Невероятно много — измърмори Есме, — по повече от един начин.

С думите на Есме, отекващи в главата му, Данте се върна в другата спалня и позвъни за Симпсън. Час по-късно, изкъпан и облечен, той се присъедини към Есме за закуска.

— Къде са дядо ми и баба ми? — обърна се Данте към Грейсън, докато той му сипваше кафе.

— Искаха да разгледат Лондон, преди да се върнат при своите хора — обясни Грейсън.

— О, не… трябваше да отида с тях — извика Есме. — Не бива да се разхождат по улиците на Лондон сами.

— Не са сами, милейди — осведоми ги Грейсън. — Изпратих ги с карета с кочияша Джон и с Граймз. Граймз е едър, силен мъж и познава много добре Лондон. Няма да допусне някой да им навреди.

— Благодаря ти, Грейсън — каза Данте. — Не знам какво щях да правя без тебе. Дядо Алстън е имал късмет, че си работил за него.

Сянка прекоси лицето на Грейсън.

— Аз имах късмет да работя за дядо ви — отвърна той. — Лорд Алстън беше добър човек, но умря преждевременно. И двамата знаем, че е правил неща, които не е трябвало, но накрая поправи всичко.

Данте размишляваше над думите на Грейсън, докато траеше закуската. През по-голямата част от живота си беше мразил благородния си родител и дядо си, които го бяха изоставили. Дали заслужаваше да стане маркиз — това беше спорно, дядо му му беше гласувал доверие, че имуществото му ще остане в добро състояние за следващите поколения, и точно това смяташе да направи Данте. Той погледна към Есме. Техният син щеше да го наследи — син, който Есме може би вече носеше.

— Зазяпал си се в мене. Да не би нещо да не е наред? — запита Есме.

Данте се насили да се усмихне.

— Не мога ли да гледам красивата си съпруга?

— Не това ми казва изражението ти. Мислиш за убиеца на дядо си.

— Можеш ли да ме обвиняваш?

— Не, но не мога да престана да се притеснявам за тебе.

Данте стана и я целуна по темето.

— Мисли приятни неща. Ще бъда в кабинета, ако имаш нужда от мене. Може би ще трябва да се отбия скоро при Бартоломю, за да ми обясни числата в докладите, които ми е съставил.

Той се зарови в тримесечните доклади и финансовите отчети, не можейки да се оправи в числата. Не се смяташе за глупак, беше много добър по математика в университета, но тези числа нямаха никакъв смисъл и не му хареса това, което започваше да си мисли. Нещо странно ставаше тук. Беше готов да се откаже, когато му съобщиха за лорд Брукуърт.

Данте приветства прекъсването и помоли Грейсън да го покани в кабинета.

— Какво ти стана вчера вечерта? — запита Брукуърт, когато се настани удобно с чаша бренди в ръка. — Маргарет каза, че си си тръгнал внезапно. Като те видях за последно, тя те мъкнеше към спалнята си. Угризения на съвестта ли получи?

— Може да се каже — отговори Данте. — Не знам какво съм видял у Маргарет. Запознах се с нея на един панаир преди няколко години. Това, че една благородничка би могла да намери един циганин привлекателен, беше замайващо изживяване за мене, затова приех поканата да посетя леглото й. Скоро разбрах, че не е единствената отегчена благородничка, жадна за ласките на цигански любовник.

— Чувах слухове за буйния цигански любовник чак на север до Йорк. Много си пътувал.

Данте вдигна рамене.

— Циганите пътуват. Но сега съм женен за жена, която… — Той погледна плахо към Брукуърт. — Обичам съпругата си.

Брукуърт едва не изпусна напитката си.

— Кога стана това? Смятах, че бракът ви е по сметка.

— Влюбих се още първия път, когато видях Есме. Беше на Бедфордския панаир. Дори не знаех името й. Целунах я. Това е дълга история, с която няма да те отегчавам. Но сега жени като Маргарет вече не ме интересуват. Дойдох снощи с тебе, защото бях сърдит, но не можах да довърша каквото бях започнал.

— Още ли си сърдит?

Данте се ухили.

— Не, но няма да те отегчавам с тези подробности. Достатъчно е да кажа, че ние с Есме сме в пълна хармония. Радвам се, че си тук. Исках да говоря с тебе за Лонсдейл. Есме вярва, че той е невинен. Изтъкна няколко смислени аргумента в негова полза, но още не съм напълно убеден. Все пак й обещах, че ще потърся убиеца другаде.

Брукуърт изгълта брендито си и остави чашата.

— Къде да го търсиш? Кой друг ще има полза от смъртта на дядо ти?

— Какво знаеш за Бартоломю?

— Адвоката? Не много. Той беше адвокат и финансов съветник на дядо ти години наред. Никога не съм чул нищо излагащо за него. Виждал съм го в зали за хазарт, но това е всичко, което мога да кажа за него. Както и да е, той е дискретен в делата си. Защо питаш? Подозираш го в измама ли?

— Не, не наистина. Той е уважаван адвокат. Сигурен съм, че може да обясни несъответствията във финансовите доклади, които ми е изпратил. — Данте извади часовника от джоба на жилетката, си и го погледна. — Почти обед е. Обещах на Есме да се присъединя към нея за обед. Отиваме на езда в парка днес следобед.

Брукуърт стана.

— Ако не възразяваш, ще продължа да наблюдавам Лонсдейл. Той все още е главният ни заподозрян.

След като Брукуърт си тръгна, Данте написа бележка до Бартоломю и я прати по Граймз. После се присъедини към Есме, дядо си и баба си в трапезарията, за да обядват заедно. Поради някаква причина Карлота изглеждаше разсеяна и нервна.

— Нещо не е наред ли, бабо? — запита Данте. — Изглеждаш ми разтревожена. Разходката мина ли добре?

— Видях всичко от Лондон, което исках да видя — отвърна Карлота. — Предпочитам мириса на трева и дървета, и храна, която се готви на открит огън. Но не това ме безпокои.

— Тревожите се за Данте, нали? — запита Есме. — Знаете ли нещо, което ние не знаем?

— Не е нещо, което да знам, а го чувствам, сетивата ми го казват. Не излизай днес, Данте.

Той се усмихна на Карлота.

— Не се тревожи за мене бабо.

— Може би не трябва да отиваме на езда днес следобед — предложи Есме.

— Глупости — отвърна Данте. — Какво ще ми се случи в парка? Няма да променям живота си, за да угодя на някого, който може би ме преследва или не ме преследва.

— Баба ти е мъдра жена, Данте — предупреди го Шандор. — Трябва да я послушаш.

— Трябва да изведа съпругата си на езда — настоя Данте. — За да ви угодя, ще взема пистолет и много ще внимавам.

Есме се накани да протестира.

— Данте, може би…

— Не, любов моя, отиваме да яздим и това е. — Той се изправи. — Ще се видим във фоайето след един час.

— Данте винаги е бил упорит — каза Карлота, след като Данте излезе.

— Можете ли да ми кажете нещо по-точно? — запита Есме.

Карлота въздъхна.

— Не. Просто имам някакво чувство. Отровните изпарения, които се въртят около Данте, стават по-черни и по-плътни, страхувам се, че изригването на тези тъмни сили е неминуемо.

— Какво мога да направя?

— Това е нещо, което Данте трябва сам да направи. — Тя се усмихна, поглеждайки Есме в очите. — Усещам ново разбиране между тебе и Данте. И двамата излъчвате щастие.

— Ние наистина сме щастливи — потвърди Есме. — Преодоляхме различията си тази сутрин. Той ме обича и аз го обичам. Няма какво да ни попречи да имаме дълъг и щастлив живот, освен… — Следващите й думи избликнаха с внезапно ридание. — Не знам какво бих правила без него.

— Сигурен ли си, че искаш да направиш това? — запита Есме, преди двамата с Данте да излязат от къщата, за да отидат на езда.

— Напълно. Няма да се крия, любов моя. Искам да примамя убиеца на открито.

— Имаш ли с какво да се пазиш?

Той потупа джоба си.

— Имам пистолет в джоба и нож в обувката. И за да сме в безопасност, понеже и ти ще си с мене, помолих Граймз и Джордан да ни следват. Те са най-яките ни лакей. Готова ли си?

Конете им ги чакаха на застланата с чакъл алея. Есме потупа носа на кобилата си, преди да се качи с помощта на Данте. Той се метна на седлото на собствения си кон и двамата потеглиха. Есме погледна назад, докато двамата препускаха по улицата, и видя двамата лакеи да яздят малко зад тях.

Денят бе хладен, влажен и мрачен, но това не охлади ентусиазма на Есме за разходката. Чудесно беше отново да язди. Не беше яздила кобилата си, откакто беше напуснала провинцията. Нито тя, нито друг от малката компания забелязаха мъжа, който следваше Граймз и Джордан на дискретно разстояние.

Влязоха в парка и тръгнаха в лек галоп по Ротън Роу. Движението днес не беше голямо, заради времето, предположи Есме, но се чувстваше по-свободна, отколкото от много време насам. Лека мъгла оросяваше лицето й, придавайки й сили, което я накара да се почувства малко безразсъдна.

— Ще стигна първа до дърветата — предизвика го тя.

— Трябва да се движим заедно — изрече Данте, но вече беше късно.

Есме беше пришпорила кобилата си. Като изруга полугласно, той препусна в галоп след нея. Въпреки неудоволствието му не можа да не се възхити от стойката й.

Яздеше, сякаш беше родена на седлото. Яздеше като циганка. Това беше най-големият комплимент, който би могъл да й поднесе.

Данте почти я беше настигнал, когато раздвижване в храсталаците отляво привлече вниманието му. Той дръпна рязко юздите на Кондор. Конят се изправи на задните си крака и след миг Данте го подкара към храсталака. Чу изпукване, разбра какво е и се сниши над шията на коня. Куршумът изсвистя над главата му. Данте стигна колкото можа сред бодливите храсти, без да нарани коня си, а после слезе, продължавайки следенето пеша. Зърна някакъв мъж да тича сред храстите, но скоро го изгуби от поглед.

— Милорд, добре ли сте?

— Нищо ми няма, Граймз. Остани, където си. Скоро ще изляза оттук.

Есме беше вече се присъединила към загрижения лакей, когато Данте поведе Кондор обратно към пътеката.

— Какво стана? — запита Есме. — Ранен ли си? Чух изстрел. — Тя закърши ръце. — Знам си, че трябваше да послушаме Карлота и днес да си останем у дома.

— Нищо ми няма — увери я Данте. — Куршумът не ме улучи. Опитах се да хвана виновника, но той се шмугна в гъсталака. Може още да е в парка, но няма да го позная, ако го видя.

Есме потрепери.

— Да се прибираме у дома.

Данте се съгласи и те напуснаха парка. Есме трепереше толкова силно, че когато се прибраха, Данте трябваше да я подкрепи, докато слизаше от седлото. Обвил ръце около талията й, той я поведе нагоре по стълбите и двамата влязоха в къщата.

— Мога ли да ви помогна милорд? — запита Грейсън, притичал се мигновено към тях.

— Не, благодаря, Грейсън. Лейди Есме не се чувства добре.

— Някой стреля по Данте — избъбри Есме. — Знаех си, че не биваше да излизаме.

— Както можеш да видиш, Грейсън, и двамата сме невредими. Ще наредите ли да докарат каретата? Излизам веднага щом се погрижа за съпругата си.

Есме сграбчи реверите му, почти обезумяла от страх.

— Не! Не излизай.

Данте я грабна на ръце и я понесе нагоре по стълбите.

— Ще се почувстваш много по-добре, след като си подремнеш. Не спа много тази нощ.

Тя му отправи треперлива усмивка.

— Ти също.

Данте отвори вратата на спалнята им и я внесе вътре. Остави я да седне на ръба на леглото.

— Ще ти помогна да се съблечеш.

Свали наметката й и посегна към горното копче на роклята. Тя спря ръцете му.

— Джейн ще ми помогне. Кажи ми къде отиваш.

Ръцете му се отпуснаха покрай тялото.

— Имам среща с Бартоломю. Няма да се бавя. — И той я целуна силно. — Междувременно се опитай да си починеш.

Джейн влетя в стаята и спря внезапно.

— О, извинете ме… мислех, че милейди е сама.

— Така е, точно си тръгвах. Поръчах й да си почине, погрижи се да го направи.

— За какво беше всичко това? — запита Джейн, след като Данте излезе.

— Имаше още едно покушение срещу Данте днес. Граймз и Джордан бяха с нас в парка, но това не спря убиеца, той става все по-дързък и по-дързък.

Ръката на Джейн литна към гърлото й.

— Граймз е бил с вас? Добре ли е?

— Защо, Джейн… има ли нещо, което би искала да ми кажеш за тебе и Граймз?

Камериерката се изкикоти. Звукът изненада Есме, защото Джейн никога не се кикотеше.

— Ние сме приятели.

— Само приятели?

— Разбираме се. Стана толкова бързо, че главата ми още е замаяна. Иска да ме запознае със семейството си. Сестра му живее наблизо в провинцията. Той е вдовец, сестра му се грижи за двете му деца. Надявам се да не се сърдите. Знам, че отдавна ми е минало времето за женитба, но ние с Граймз сме зрели хора, и двамата сме свободни.

— Одобрявам, Джейн. Заслужаваш да бъдеш щастлива.

Джейн въздъхна облекчено.

— Знаех си, че няма да имате нищо против, но не съм сигурна за негова светлост.

— Остави негова светлост на мене. Сигурна съм, че и той ще се радва за тебе и Граймз също толкова, колкото и аз. Просто не бързай.

— Няма, но много ви бива да говорите, господарке. Сега да ви помогна ли да се съблечете?

— Няма да си лягам, Джейн. Ще последвам Данте.

Джейн поклати глава.

— Каква пакост пак сте замислили?

— Не е пакост, Джейн. Тревожа се за Данте. Знаеш ли къде мога да намеря пистолет? Сигурна съм, че той взе своя със себе си.

Очите на Джейн се разшириха.

— Това ми изглежда като лудория.

— Моля те, Джейн, имам нужда от помощта ти.

Преди камериерката да беше успяла да отговори, Карлота почука на вратата и влезе в стаята. Шандор я следваше по петите. Двамата изглеждаха разтревожени.

— Извинете ме — изрече Карлота, — търся Данте.

— Излезе — отговори Есме, започвайки да усеща истински страх.

— Защо? В опасност ли е?

— Той е в опасност от деня, когато стана маркиз, но сега е различно. Този път отива право в устата на смъртта.

Ръката на Есме се вдигна към гърлото й.

— Знам къде отиде! Не се тревожете, Карлота — ще го намеря.

— И тя се обърна към камериерката си. — Джейн, пистолетът, за който те помолих… трябва ми веднага.

— Ще се опитам, милейди, но не мисля, че някой от слугите има огнестрелни оръжия.

Грейсън се появи на отворената врата.

— Милейди, виконт Лонсдейл е тук. Когато му казах, че негова светлост не е у дома, той помоли да се срещне с вас. Казва, че е неотложно.

Карлота се олюля с фокусиран навътре поглед.

— Трябва да се срещнеш с него, Есме.

Думата на Карлота беше достатъчна за Есме. Калвин не би дошъл тук, освен ако не се беше случило нещо много лошо.

— Кажете на лорд Лонсдейл, че ще сляза веднага, и го поканете в кабинета.

— Да дойда ли с тебе? — запита Карлота.

— Не, ще се срещна с него сама. Възможно е да не иска да говори пред непознати. Ще ви кажа какво ми е казал веднага щом си отиде.

Калвин крачеше неспокойно насам-натам, когато Есме влезе в кабинета. Вдигна очи, спря пред нея и взе двете й ръце в своите. Есме освободи ръцете си.

— За какво е всичко това, Калвин? Защо си искал да се видиш с Данте? Знаеш какви чувства изпитва той към тебе.

Думите на Лонсдейл рукнаха.

— Къде е Алстън? Важно е да говоря с него.

— Има среща с адвоката си.

Калвин изруга, хвана ръката на Есме и я дръпна към вратата.

— Трябва да тръгваме веднага.

Тя се противопостави.

— Калвин, престани! Къде отиваме? Кажи ми какво става.

— Трябва да спасим живота на съпруга ти и да изчистя името си. Идваш ли или не?

Есме не се поколеба. Беше погледнала в очите му, беше видяла неговата искреност и реши да му се довери.

— Ще си взема наметката и ще намеря оръжие. Можеш да ми обясниш по пътя.

— Аз имам оръжие и помолих лакея да донесе наметката ти. Нямаме време за губене.

Като по даден знак Граймз се появи с наметката й.

— Дано това да не е поредната ти хитрост, Калвин.

— Повярвай ми, Есме, съвършено искрен съм. Ако обичаш съпруга си, а съм сигурен, че го обичаш, ще дойдеш с мене.

Това реши нещата за Есме. Тя грабна наметката си от изумения Граймз и последва Калвин.

20

Данте пристигна в кантората на адвоката в лошо настроение. Заради самия Бартоломю той се надяваше да получи отговори на въпросите си. Толбът, помощникът на Бартоломю, го посрещна с хитра усмивка, която веднага събуди подозренията на Данте. Не можеше да си представи защо Бартоломю е наел такъв съмнителен човек, защото Толбът никога не му беше правил впечатление на честен.

— Господин Бартоломю ме очаква — каза Данте. — Пратих му бележка малко по-рано днес.

— Наистина, милорд. Господин Бартоломю каза да ви въведа в кабинета му веднага щом пристигнете.

Той отвори вратата на вътрешното помещение и покани Данте да влезе. Но вместо да си излезе, затвори вратата и се облегна на нея. Бартоломю покани посетителя си да седне.

Тръпка на предчувствие се плъзна по гръбнака на Данте, докато се отпускаше на стола пред бюрото на Бартоломю. Много отдавна беше се научил да се доверява на инстинктите си и точно сега те го предупреждаваха за надвиснала опасност. Той отвори жакета си, за да има по-добър достъп до пистолета.

— Това, което трябва да ви кажа, е лично, Бартоломю — започна Данте. — Освободете помощника си.

— Толбът е посветен във всичките ми дела — отвърна Бартоломю. — Говорете свободно пред него. С какво мога да ви помогна?

— Секретарят ми и аз внимателно разгледахме финансовите доклади, които ми пратихте, и не можем да си обясним несъответствията, които намерихме в документите. Надявам се вие да ни дадете отговорите.

— Може би вашето образование не е достатъчно, за да разберете докладите — предположи Бартоломю. — Не си блъскайте главата с тях. Добре съм се грижил за делата на дядо ви и възнамерявам да правя това и за вас.

Данте усети как гневът му пламва.

— Дядо Алстън ми осигури университетско образование и вие го знаете много добре. Бях особено добър по математика. Да, секретарят ми не е математик, но той има много добра памет за цифри. Всичко, което искам, е вашето обяснение къде са били инвестирани липсващите суми. Сигурен съм, че това е просто следствие от загубени документи.

Бартоломю се прокашля.

— Да, разбира се, това е причината.

— Значи сега ще получа липсващите документи, ако обичате — каза Данте. — Не обичам недовършените неща.

— Да… ъ-ъ… това може да отнеме няколко дни.

Инстинктът на Данте му подсказваше, че Бартоломю лъже. И на дядо Алстън ли беше говорил същите лъжи? Разни неща започнаха да излизат наяве — неща, които представяха адвоката в лоша светлина.

— Какво точно сте намислили, Бартоломю? Смятах, че мога да ви вярвам. Знам, че дядо ми също ви е вярвал, освен ако…

Той замълча, оставяйки неизказаното предположение да увисне във въздуха като есенна мъгла.

— Не съм свикнал лоялността ми да бъде поставяна под съмнение, Алстън.

— Искам пълно описание на портфолиото. Ако предположенията ми са неправилни, разбира се, ще се извиня.

— Хайде де, какво знаете пък вие? — изрече подигравателно Бартоломю. — Май циганинът бил по-умен, отколкото сме го мислили, Толбът.

Когато Данте посегна към пистолета си, вече беше твърде късно. Толбът безшумно се беше придвижил зад него, той усети студената стомана на дулото да се притиска към тила му.

— Извадете пистолета си и го оставете на бюрото — заповяда Бартоломю. — Знам, че носите оръжие.

— Значи помощникът ви участва в това — каза Данте, докато спокойно слагаше оръжието си на бюрото.

Бартоломю го взе и го пъхна в най-долното чекмедже на бюрото.

— Разбира се. Мислите ли, че щях да предприема това сам?

Червена мъгла плувна пред очите на Данте.

— Вие сте убили дядо ми.

Тихо изречените думи кипяха от едва сдържана омраза. Бартоломю вдигна рамене.

— Трябваше.

— Защо?

— Разкри несъответствията. Мислех, че съм ги прикрил много добре, но в крайна сметка Алстън ги усети. Щеше да ме издаде. Не можех да позволя това да се случи. Убих го и направих така, че смъртта му да изглежда като самоубийство.

— Допуснали сте грешка — каза Данте. — Дядо беше левичар. Сложили сте пистолета в дясната му ръка. Разбрах още от самото начало, че е убийство, но не ви заподозрях. През цялото време мислех, че Лонсдейл е виновният.

Бартоломю се изсмя.

— Лонсдейл. Ха! Много ми беше смешно. Сгреших, защото бързах. Знаех, че Алстън е левичар.

— Наистина ли сте ме смятали за толкова глупав, че да не забележа несъответствията?

— Не и след като се запознах с вас. Щом видях, че смятате да задържите титлата, разбрах, че трябва да умрете. Бяхте прекалено интелигентен, за да не прозрете машинациите ни.

— Ако Лонсдейл беше станал наследник, пак нямаше да се измъкнете чист — напомни му Данте.

— Лонсдейл е тъпак. Никога нямаше да се зарови във финансите на имота. Ако беше получил пари да играе хазарт и да си плаща дълговете, щеше да бъде доволен. Исках да намеря новото завещание на Алстън в нощта, когато той умря, и да го сменя със старото, но той каза, че го е дал на вас. Нямах друг избор, освен да убия Алстън и да се опитам да ви убедя, че съм най-добрият ви приятел. И почти успях.

— Почти не е достатъчно, Бартоломю. Какво смятате да правите сега, когато ви разкрих?

До момента Толбът беше стоял тихо.

— Нека го убия. Когато намерят трупа му да плува в Темза, никой няма да ни заподозре.

— Хайде, стреляйте — изсмя се подигравателно Данте. — Изстрелът ще докара хората в кантората ви. Може би дори градските стражи.

— Прав е, Толбът. Не можем да го убием тук.

— Какво направихте с всичките пари? — запита Данте, мъчейки се да печели време.

Имаше нужда да маневрира, за да стигне до ножа в ботуша си, без да бъде застрелян в главата заради това.

— Ние с Толбът си живеем много добре, по-добре, отколкото с мизерните си доходи. Аз имам съпруга и издържам любовница, можете да си представите колко изцеждащо се отразява това на кесията. А и дълговете на хазарт. Винаги има нужда от пари.

— Дядо ми ви плащаше добре, аз също.

Бартоломю махна пренебрежително, сякаш пропъждайки думите на Данте.

— Има ли изобщо достатъчно добра заплата? — И потупа брадичката си. — Трябва да умрете. Няма никакво друго решение по този въпрос.

Данте реши, че няма да става храна за рибите, докато в дробовете му има още въздух. Толбът не се осмеляваше да стреля толкова отблизо и това даде на Данте незначително преимущество. Той плъзна полека ръката си надолу по крака към ботуша, без да изпуска Бартоломю от очи. Щом хванеше ножа, смяташе да се извърти и да го забие в сърцето на Толбът. След това щеше да се погрижи за Бартоломю. Но нямаше да убие адвоката. Щеше да остави закона да се занимае с този хитрец.

За съжаление Толбът не изпускаше Данте от очи. Данте тъкмо хвана ножа, когато Толбът го удари по главата с дръжката на пистолета си. Данте почувства болката да експлодира в главата му и после всичко стана черно, когато той се строполи на пода.

— Защо го направи? — запита Бартоломю. — Не бях готов да приключа разговора. Мъртъв ли е?

Толбът коленичи до отпуснатото тяло на Данте измъкна ножа от ръката му.

— Ето защо — каза той, хвърляйки ножа на бюрото. — Нямай вяра на циганин. — После провери пулса на Данте. — Не е мъртъв. Не го ударих достатъчно силно, за да го убия.

— Какво ще правим сега с него?

— Ще го вържем, ще му запушим устата и ще го скрием за няколко часа. Когато се стъмни, ще отнесем трупа в каретата ти, ще го закараме на пристанището и ще го хвърлим в реката.

Бартоломю кимна, идеята му хареса.

— Има въже в килера. — Той се подсмихна. — Алстън няма да ходи никъде, докато не бъдем готови да се отървем от него.

— След като намерят трупа, Лонсдейл ще наследи всичко и ще бъдем свободни — изграчи Толбът.

Бартоломю се наведе и хвана краката на Данте.

— Хвани го за раменете, ще го изтеглим в килера.

— Смяташ ли, че някой ще дойде да го потърси? — запита Толбът, вдигайки Данте за раменете.

— Ще кажем, че не сме го виждали — отговори Бартоломю. — Не е идвал. След като свършим тук, искам да заведеш коня му в конюшнята малко по-надолу на улицата. Можем да се отървем от него по-късно. Никой няма да ни заподозре. Аз съм уважаван бизнесмен, в края на краищата.

Според Есме разказът на Калвин не беше за вярване. Не изглеждаше възможно господин Бартоломю да е негодник, какъвто го беше описал Калвин.

— Сигурен ли си, Калвин? Абсолютно сигурен? — запита Есме за пореден път.

— Знам какво чух, Есме — настоя Калвин. — Отидох в кантората на Бартоломю да питам дали мога да взема аванс срещу наследството си, за да платя на някои кредитори. Помощникът му не беше в предното помещение, но вратата към задната стая беше открехната. Смятах да почукам, за да обявя, че съм дошъл, когато чух Бартоломю и помощникът му да си говорят.

— Не си чул погрешно това, което са казали, нали?

— Не, разбира се. Говореха как да се отърват от съпруга ти, защото се страхуваха, че ги е разкрил. Казаха, че Алстън бил пратил съобщение, че ще дойде да ги разпитва за несъответствията във финансовите доклади за имуществото.

— Не мислиш, че Бартоломю би навредил на Данте на публично място, нали?

— Не знам, Есме. Надявах се да предупредя Алстън за двуличието на Бартоломю, преди да е излязъл.

— Данте трябва да е заподозрял нещо. Той и секретарят му седяха дни наред в кабинета. Не знаех какво става. — Тя погледна през прозореца на каретата. — Не стигнахме ли вече?

— Кантората на Бартоломю е съвсем наблизо.

— Какво ще кажем, ако Данте не е там?

— Не знам. Все ще измислим нещо.

Лонсдейл спря каретата пред модерната кантора на Бартоломю.

— Не виждам коня на Данте, а знам, че не е взел каретата — каза Есме.

— Стой тук, аз ще вляза вътре — нареди Лонсдейл. — Бартоломю няма да заподозре нищо, ако го посетя, гоня го, откакто беше прочетено завещанието на вуйчо Алстън. Мога да огледам какво става вътре и да ти кажа, ако Алстън е там. Няма да изглежда редно да се появим двамата заедно.

Макар че на Есме това не й хареса, логиката на Калвин беше смислена. Ако влезеше там с него, адвокатът можеше да стане подозрителен.

— Много добре, ще чакам отвън. Ако не се върнеш след някакъв разумен срок, ще вляза.

Лонсдейл влезе в сградата, където се намираше кантората на Бартоломю. Нямаше никого на външното гише. Когато приближи вратата на вътрешното помещение и посегна към дръжката, вратата се отвори. Толбът застана на прага, изненадан да види Лонсдейл, както и Лонсдейл беше изненадан от появата му.

Бартоломю размени предпазлив поглед с помощника си.

— Милорд, какво правите тук? — запита адвокатът.

Лонсдейл огледа стаята, но не видя нищо, което да сочи, че Алстън е бил тук.

— Дойдох да попитам дали сте помислили върху молбата ми относно завещанието на вуйчо ми.

— За съжаление, завещанието е изрично. Вуйчо ви беше много щателен, не искаше да получавате парите предварително. Каза, че се страхува, да не би да ги прахосате.

— Направих всичко в рамките на закона. Обаче — призна той, — се съмнявам, че циганинът ще задържи титлата за дълго. Разбрах, че имало покушения срещу него.

— Ако следващото успее, титлата ще бъде ваша.

Правейки се на нетърпелив, Лонсдейл каза:

— Макар че не е хубаво да се желае смъртта на някого, надявам се да сте прав. Но ако лейди Алстън е бременна? Няма ли това дете, ако е син, да бъде наследник?

— Това е възможно, но малко вероятно. Те са женени само от няколко дни. Дори лейди Алстън да чака дете, животът е толкова крехък. — Той сви рамене. — Човек никога не знае.

— Разбира се, както казвате, човек никога не знае. За съжаление, страхувам се, че Алстън е твърде внимателен, за да падне жертва на някой убиец.

Лонсдейл разбра, че нещо не е наред, когато Толбът и Бартоломю размениха погледи, които би могъл да опише като изпълнени със злорадство.

— Никой не е неунищожим — забеляза сухо Бартоломю. — Идете си, милорд, и чакайте по-нататъшно развитие. Хубавите неща идват при онези, които умеят да чакат. Кой знае, може би прелестната съпруга на Алстън ще бъде ваша в края на краищата. Това искахте, нали? Титлата и жената.

— Наистина — каза Лонсдейл. — Това е всичко, което някога съм искал.

Излизането му бе възпрепятствано, когато до ушите му достигна силно издумкване.

— Какво беше това? — запита той.

Бартоломю си придаде невинна физиономия.

— Кое? Не чух нищо.

Ново думкане, този път толкова силно, че никой не би могъл да го игнорира.

— Ето там! — каза Лонсдейл. — Чухте ли това? Идва иззад тази врата.

— Плъхове в килера — каза Толбът. — В сградата е пълно с тях. Говорихме с хазяина и той обеща да направи нещо по въпроса.

Лонсдейл реши да приеме обяснението, вместо да причинява нещо, което би могло да доведе до смъртта му, както и до тази на Алстън. Най-добрият начин да помогне на Алстън беше да доведе стражите.

Лонсдейл вдигна рамене.

— Противни създания са тези плъхове. Приятен ден, господа, благодаря, че ми отделихте време.

Вратата се отвори.

— О, не знаех, че имахте клиент — каза Есме, влизайки в стаята. — Нямаше никого в предната стая.

Лонсдейл сподави един стон. Защо не беше изчакала няколко минути?

— Лейди Алстън — приветства я любезно Бартоломю. — Какво неочаквано удоволствие. Какво мога да направя за вас?

— Търся съпруга си. Каза, че имал среща с вас.

Бартоломю премести поглед към Лонсдейл.

— Познавате лорд Лонсдейл, разбира се.

— Познаваме се — изрече хладно Есме.

— Той тъкмо си тръгваше — продължи Бартоломю. — Толбът, изпрати негова светлост. После докарай каретата ми. Вече стана време да затваряме.

Толбът кимна в знак, че е разбрал.

— Оттук, лорд Лонсдейл — изрече той, повеждайки го към вратата.

Есме би могла да каже, че Калвин не иска да тръгва, но нямаше причина да се бави, без да предизвика подозрение. Когато вратата се затвори зад него, Есме отново обърна вниманието си към адвоката.

— Идвал ли е тук съпругът ми, господин Бартоломю? Трябва да го намеря. Случи се нещо у дома, той трябва да се прибере веднага.

— Защо не изпратихте някой слуга, милейди? — запита Бартоломю.

— Заети са да се справят с извънредното положение — обясни Есме.

— Лорд Алстън не дойде в уреченото време — осведоми я Бартоломю.

— Не е ли тук? — запита Есме, широко отворила невинни очи. — Колко странно. Каза, че идва право тук, в кантората ви.

— Може би е променил намерението си, милейди.

Есме се направи на объркана.

— Може би, но…

Дум.

— Какво беше това?

Бартоломю изруга под нос.

— Плъхове в килера.

Дум.

Есме никога не беше чувала плъхове да шумят така. Имаше само едно обяснение за този звук. Без да помисли за собствената си безопасност, тя се втурна към килера и отвори рязко вратата. Малката стаичка беше тъмна, но когато очите й свикнаха с липсата на светлина, тя видя Данте. Той лежеше на пода, овързан като коледна пуйка, устата му беше запушена с парцал. Тя се извърна рязко и изгледа свирепо Бартоломю.

— Какво означава това? Освободете съпруга ми веднага.

— Любопитна кучка — изруга Бартоломю. — Какво, по дяволите, да правя с вас?

Докато той се отправяше към нея, Есме се наведе и извади парцала от устата на Данте.

— Направиха ли ти нещо?

— По дяволите, Есме, какво правиш тук?

— Ще ти обясня по-късно, след като господин Бартоломю те развърже.

— Вие бълнувате, милейди, ако мислите, че някой от вас двамата ще излезе оттук жив — изфуча Бартоломю.

— И как точно възнамерявате да се отървете от нас? — предизвика го Данте. — Имам великолепен слух. Чух ви да говорите с лорд Лонсдейл. Той видя съпругата ми тук. Ще заподозре убийство, ако двамата с нея изчезнем.

Бартоломю изсъска ехидно:

— Мога да се справя с Лонсдейл. Той иска богатството на Алстън. Ще си мълчи, докато извлича полза от смъртта ви. Ще изчезнете тихомълком и двамата. След няколко дни труповете ви ще бъдат открити да плуват по Темза. И щом няма заподозрени, смъртта ви ще остане неразгадана тайна.

— Това не е умен ход, Бартоломю — възрази Данте. — Лонсдейл е моят наследник. Той ще стане първият заподозрян.

Бартоломю потупа брадичката си.

— Това може да ни бъде от полза. Ще изцедя паричките на Алстън, докато Лонсдейл чака да го съдят, и ще свидетелствам, че имотът отдавна е банкрутирал. Това е! — изграчи той триумфално, доволен от хитростта си. — Банкрутиралото имущество ще обясни и самоубийството на дядо ви. Аз печеля, независимо какво ще стане с Лонсдейл. Сега, милейди, ще ви накарам да мълчите, докато ние с Толбът се отървем от вас и скъпия ви съпруг.

— Пистолетът ми е в чекмеджето на Бартоломю, най-долу в бюрото — прошепна Данте така, че само Есме да го чуе.

Тя разбра, че е свършено с тях, освен ако не успее да се добере до пистолета. Но каквото беше положението, по-скоро в ада щеше да завали сняг, отколкото това да се случи. Бартоломю напредваше към нея и мрачното му изражение вещаеше зла съдба за нея и Данте.

Решителност изправи гърба й. Ако възнамеряваше да действа, трябваше да го направи сега. Свеждайки глава, тя се втурна към противника си като бесен бик и го блъсна с глава в корема. Той залитна назад изпускайки шумно дъх.

Когато Есме се затича покрай него, той сграбчи полата й и я дръпна назад. Вдигайки ръка, я удари с опакото на дланта си. Есме залитна. Последното, което чу, беше разяреният рев на Данте. После мракът се сключи около нея.

— Дано гориш в ада! — изкрещя Данте. — Ще си платиш, задето удари съпругата ми. Отвържи ме.

— Да те развържа ли? За да ме убиеш? Не мисля, циганино.

Вратата се отвори и Толбът се вмъкна вътре. Хвърли поглед към Есме, която лежеше отпусната на пода, и запита:

— Какво стана?

— Трябваше да я накарам да замълчи. Влезе в килера, преди да успея да й попреча. Разбра всичко.

— Мъртва ли е?

— Не мисля, но е извън играта за малко.

— Това променя всичко — каза Толбът. — Не можем да чакаме, трябва да ги убием сега. Аз ще удуша най-напред циганина с въже, а после жена му.

Есме не помръдваше, не мигваше. Беше припаднала само за момент и беше напълно в съзнание, когато Толбът влезе в килера и започна да говори, че ще убият нея и Данте.

Видя Толбът да се навежда над Данте с въжето, но очевидно Данте още не беше готов да умре. Свивайки вързаните си глезени, той ритна Толбът в корема.

Бартоломю се хвърли да го обездвижи. По време на последвалата борба Есме се плъзна към бюрото. Отвори най-долното чекмедже и извади пистолета, после използва бюрото, за да се надигне. Почувства се леко замаяна, но в следния миг замайването изчезна, заменено от мрачна решимост.

Надзърна в килера и гневът я връхлетя, когато видя, че Толбът беше увил въже около врата на Данте. Макар че се дърпаше, Данте не би могъл да направи нищо, за да се спаси. Стегнато овързан, той не можеше да се бори с нападателите си. Есме зареди пистолета и пристъпи към килера.

— Спрете, или ще стрелям!

Тримата мъже вдигнаха очи към нея, двама от тях смаяни, че я виждат, а третият усмихнат, въпреки въжето, стягащо врата му.

— Чухте му. Пуснете въжето и се дръпнете от съпруга ми. В този пистолет има два куршума и ви уверявам, че мога да стрелям забележително точно.

Нито Толбът, нито Бартоломю помръднаха. Есме би могла да отсъди по израженията на лицата ми, че не й вярват. Не ги обвиняваше. Никога през живота си не беше стреляла с пистолет, но нямаше да се поколебае да го направи сега. Един поглед към поморавялото лице на Данте засили гнева й, трябваше да блъфира, или да изгуби мъжа, когото обичаше.

Насочвайки пистолета с две ръце, тя влезе в килера. Призовавайки цялата си смелост, се приближи към Бартоломю, който натискаше Данте надолу, докато Толбът стягаше въжето около врата му. Опитвайки се да накара ръцете си да не треперят, тя притисна пистолета към главата на Бартоломю.

— Кажете на партньора си да пусне въжето и да се отдалечи от Данте. Няма да пропусна от такова разстояние.

— По дяволите — изруга Толбът. — Направи нещо, Бартоломю. Това е само една жена.

— Жена с оръжие — преглътна Бартоломю. — Ако не направиш каквото ти казва, ще ме убие.

— Трябва да те оставя да умреш — изръмжа Толбът.

— Не бих ви посъветвала — предупреди го Есме. — Не мисля, че ще успеете да ме стигнете, преди да стрелям втори път. Махнете въжето от врата на Данте, иначе Бартоломю ще умре.

— Направете го! — изпъшка адвокатът.

Толбът пусна въжето. Есме с радост забеляза, че пурпурът полека се оттегля от лицето на Данте. Проблемът й сега беше да открие начин да го освободи, докато същевременно държи двамата негодници притиснати до стената. Не искаше да убива никого, ако не се налага.

Бартоломю долови нейната нерешителност.

— Няма да ме застреляте, не сте способна на убийство.

— Хайде да видим — блъфира Есме. — Двамата отстъпете назад в килера. — Те се поколебаха за момент, после се подчиниха. — Данте, можеш ли да се движиш?

— Малко — изпъшка той.

— Можеш ли да излезеш? Не смея да сваля пистолета, за да ти помогна.

Служейки си с пети и седалище, Данте пропълзя краткото разстояние до вратата. Щом той се махна от прага, Есме започна бавно да отстъпва.

— Не можем да я оставим да излезе — изсъска Толбът. — Бутни я, тя няма да стреля. Ако излязат навън, свършено е с нас.

— Стреляй, Есме — извика Данте. — Трябва да стреляш. — Толбът се хвърли към Есме. Ръката й започна да трепери, но думите на Данте й придадоха смелост. Затваряйки очи, тя стреля към Толбът. Когато отвори очи, Толбът лежеше в краката й, гърчейки се и изригвайки яростни проклятия. Есме избяга навън и блъсна вратата след себе си.

— Има резе на вратата, спусни го — изохка Данте.

Макар че ръката й трепереше, Есме спусна резето и се строполи до вратата.

— Беше великолепна — похвали я Данте. — Ножът ми е на бюрото, използвай го, за да ме развържеш.

Есме намери ножа и бързо сряза въжетата. Данте протегна ръце и крака, за да ги раздвижи, и после се изправи. Секунди по-късно Есме се озова в ръцете му.

— Малко глупаче такова — каза той. — Не мислех, че знаеш как се стреля с пистолет.

— Аз… не знам — заекна Есме. — Блъфирах, за да ни спася.

— Впрочем, този пистолет е само за един куршум.

Коленете на Есме затрепериха като желе. Ръцете на Данте се стегнаха около нея.

— Какво те накара да дойдеш тук? — запита Данте.

— Калвин ми каза, че си в опасност. Бил дошъл при Бартоломю по-рано днес и го дочул как с Толбът планират да те убият. Дойде у дома, за да те предупреди, но ти вече беше излязъл.

— Лонсдейл? Трудно е за вярване.

— Повярвай. Накара ме да чакам отвън, докато огледа кантората на Бартоломю. Толкова се забави, че се разтревожих и реших да го последвам. Знаеш останалото. Очаквам Калвин да се върне скоро със стражите.

— Едва не полудях от страх, като те чух в кантората на Бартоломю. Макар че не одобрявам безразсъдното ти поведение, това беше най-смелото нещо, което някога съм виждал да прави жена. По дяволите, ти дори не знаеш как да стреляш право пред себе си или колко куршума има в пистолета, ми. Изненадан съм, че има достатъчно присъствие на духа да вдигнеш ударника. Чудно ли е, че те обичам? Никоя друга жена не би рискувала живота си за мене.

Есме му отправи треперлива усмивка.

— Не можех да те оставя да умреш. Обичам те прекалено много. Ще бъдеш ли моят цигански любовник завинаги, Данте?

Той сведе глава и я целуна, предлагайки й своята любов, своето тяло и душа, всичко в една буйна целувка. Ако беше загубил Есме, нямаше да може да продължи напред. Тя беше неговата половинка. Той й дължеше живота си. Ако децата им наследяха смелостта на майка си, нямаше какво друго да желае.

Данте прекъсна целувката, когато вратата се отвори рязко и вътре влязоха Лонсдейл и няколко стражи.

— Какво стана? — запита Лонсдейл. — Дойдох тук веднага щом можах. Къде са Бартоломю и помощникът му?

— Заключени в килера. Там има ранен — каза Данте на стражите. — Двамата са виновни в опит за убийство и злоупотреба. Отведете ги в затвора, ще дойда утре да повдигна официално обвинение.

Един от стражите вдигна резето и подкани двамата мъже да излязат. Бартоломю излезе с разнебитен вид, Толбът трябваше да бъде изнесен, докато ругаеше и се дърпаше отчаяно. Раната не изглеждаше да застрашава живота му. И двамата щяха да дочакат срещата с палача.

След като двамата арестувани бяха отведени, Данте обърна поглед към Лонсдейл.

— Дължа ви извинение, Лонсдейл. Не подозирах Бартоломю, чак до днес. Той допусна сериозната грешка да повярва, че съм прекалено глупав, за да проверя финансовото здраве на имотите си или да поставя под въпрос неговата честност.

— Това е достатъчно, Алстън — отвърна Лонсдейл. — Смятам се отчасти отговорен за вашите проблеми. Макар че не съм се опитвал да ви убия, наистина се опитвах да открадна определената за вас съпруга. — И той протегна ръка към Данте. — Надявам се, че можем да оставим това зад гърба си. Роднини сме, в края на краищата.

Данте се взря в протегнатата ръка на Лонсдейл за един дълъг, напрегнат момент, преди да я поеме.

— Не знам дали можем да бъдем приятели, но никога няма да забравя, че ми се притекохте на помощ, когато имах нужда. Макар че — прибави той решително — не трябваше да водите Есме тук. Трябваше веднага да повикате стражите.

— Съгласен съм — отговори Лонсдейл. — Точно това смятах да направя, след като чух думкането от килера. Но Есме загуби търпение и влезе неочаквано. Междувременно аз излязох, за да потърся стражите. Имах пистолет у себе си, но се боях, че Есме може да бъде ранена в схватката, ако го използвам.

Той погледна към Есме, все още плътно притисната в прегръдките, на Данте.

— Добре ли сте, лейди Есме? Бързах колкото можах.

Данте обърна лицето й така, че Лонсдейл да види удареното място.

— Бартоломю я удари. Възнамеряваше да ни убие и да ви направи новия маркиз. Планираше да продължи да източва пари от имотите, след като вие станете наследник. Не мислеше, че ще вземете да се съмнявате в работите му, докато имате достатъчно пари да плащате хазартните си дългове и да живеете на висота.

Лонсдейл побледня.

— Господи боже! Какъв глупак съм бил. Бартоломю ли е убил вуйчо Алстън?

— Да.

— Защо?

— Дядо го заподозрял, че присвоява пари от имотите. Бартоломю го убил, преди да започне да действа според подозренията си. След като убил дядо, той смятал да смени завещанието, което било у него, със старото, което ви провъзгласява за наследник. Но планът му пропаднал. Дядо ми даде копие от завещанието да го пазя. Толкова малко е вярвал на собствения си адвокат.

— Трудно е да се повярва, че Бартоломю би се принизил до убийство — каза Лонсдейл.

— Бил е отчаян. Знаел е, че дядо е по следите му и че ще лежи в затвора години наред… или още по-лошо, ще увисне на въжето. Вече всичко свърши. — И той се усмихна на Есме. — Сега ще отведа съпругата си у дома.

— Мисля, че Калвин трябва да бъде възнаграден — предложи Есме.

— Не виждам защо, той ни причини много неприятности.

— Спаси ти живота.

— Не заслужавам нищо — протестира Лонсдейл. — Направих това, което трябваше.

— Ако ще сключваме мир, Лонсдейл, склонен съм да направя каквото мога за вас. Съберете записите за дълговете си и ми ги донесете утре у дома. Ще се погрижа да бъдат платени. Но това е за последен път. Променете се, иначе ще свършите в затвора за длъжници. Изборът е ваш. Сега се дръпнете, време е да отведа съпругата си у дома.

— Ще ви откарам с моята карета — каза Лонсдейл, отваряйки вратата пред тях.

Вдигайки Есме на ръце, Данте я понесе далече от сцената на избавлението им от смъртта.

Епилог

Един месец по-късно

— Дядо ти и баба ти ще ми липсват — каза Есме замислено. — Искаше ми се да останат повече.

Данте и Есме току-що се бяха оттеглили в спалнята си след един по-скоро мрачен обед, където Карлота и Шандор разкриха плановете си да се върнат при своите хора.

— Не им е удобно да живеят в такава величествена къща като тази — каза Данте. — Най-щастливи са във фургона си, скитайки из провинцията със своите съплеменници. Ще ги видим пак през лятото, когато се върнем в Бедфорд Парк. Обещаха да се разположат на лагер в нашата ливада за цялото лято. Не смятам да живеем постоянно в Лондон, ще се връщаме в града само за откриването на Парламента, ако нямаш нищо против.

— Харесвам Лондон не повече от тебе, но съм съгласна, че трябва да заемеш мястото си в Парламента. Дядо ти Алстън би искал това.

— Обърни се, за да развържа роклята ти. Или да повикам Джейн?

Есме му отправи съблазнителна усмивка.

— По-скоро бих искала ти да го направиш.

— Палавница — ухили се Данте. — Знам какво си намислила. Искаш да ме измъчваш.

Тя се пресегна нагоре и дръпна главата му към себе си. Той й отвърна с пареща целувка, която й подсказваше как точно щеше да завърши тази нощ. Той нямаше да допусне никакво противоречие. Циганският любовник сега беше изцяло неин, никоя друга жена вече нямаше да изпитва магията на неговата страст.

Целувката продължаваше безкрайно. Когато Данте се откъсна, двамата дишаха тежко и възбудено. Дрехите им пострадаха от бързината, с която и двамата искаха да останат голи. А после се стовариха на леглото с преплетени ръце и крака, устните на Данте откриваха нейните, целувайки я с изключителното умение, което вече беше свикнала да очаква от него.

— Какво ще иска милейди тази вечер? — прошепна Данте срещу устните й.

— Тебе — въздъхна Есме — в мене.

Данте се изкикоти дяволито и този звук накара огън да потече из вените й. Дори тонът на гласа му я възбуждаше.

— Мога да бъда много по-изобретателен от това. Трябва ли да започна, като целувам гърдите ти и засмуквам зърната ти? Това винаги ти харесва.

Есме протегна ръце.

— Прави каквото искаш с мене, циганино.

— Както желаете, милейди.

Данте близна нежно гърдата й и подразни зърната с грапавия си език. Есме преглътна един стон, извивайки се към ласките му. Всеки път, когато Данте се любеше с нея, я издигаше в нови висини. Когато изпуснеше последния си дъх, искаше да бъде в ръцете на Данте.

Емоция блесна в очите му, когато се плъзна по тялото й, галейки чувствителната й кожа с езика и устата си. Повдигайки глава, той прошепна:

— Обичам те, Есме, толкова, че чак боли. Разтвори крака, за да мога да ти се насладя.

Той започна да пие от медения й извор, докато не чу стона й, докато не почувства как тръпките я разтърсват от глава до пети. Треперейки от нетърпение, я настани под себе си й навлезе с цялата си твърда, мъжествена дължина в нейната пулсираща топлина, тръпнейки в чист разкош. Прошепна името й с дрезгав глас, докато я обожаваше с тялото си, потъвайки в нея все по-дълбоко, по-силно и по-бързо. Желание и любов преливаха от неговото тяло в нейното. Той усети стените на секса й да се свиват, чу я да вика и разбра, че заедно са стигнали в рая.

Сладко доволство го изпълваше, докато събираше сили да се вдигне от нея. Търкулвайки се настрана, той я прегърна и придърпа завивките над двама им.

— Данте? Спиш ли?

— Не. Пресмятам благословиите си. След цялото това време още не мога да повярвам, че ме обичаш.

— Повярвай — изрече Есме, отпускайки глава на рамото му. — Ти си единственият мъж, когото някога ще обичам, единственият мъж, когото искам. — Пръстите й се отклониха към гърдите му, играейки си с меките тъмни косми, които растяха по тях. — Никога не сме говорили за деца.

Последва напрегната тишина.

— Не бях сигурен, че искаш деца от мене.

— Защо не?

— Мислех, че е очевидно. Аз съм циганин.

— Никога не си правил каквото и да било, за да ме предпазиш от забременяване.

— Мислех, че трябва да оставя природата да следва хода си, и се молех да обичаш децата, които ще ти дам.

Ръката на Есме замря.

— Значи искаш деца, нали?

Погледът му улови нейния и го задържа.

— Бих искал деца, стига ти да си им майка.

Есме изпусна дъха, който беше сдържала.

— Радвам се, защото нося твоето дете.

Данте застина като статуя.

— Ти носиш дете от мене?

— Нали точно това казах?

Тя леко докосна устните му със своите.

— Нашето дете ще има твоята и моята кръв във вените си. Ще го научим да се гордее с циганското си наследство.

— Го? Откъде си толкова сигурна?

— Доверих се на Карлота днес сутринта. Тя предсказа син за нас, първо момче, после дъщеря.

Данте се ухили.

— Не бих възразил, ако имаме най-напред дъщеря, която да прилича на тебе. Само искам детето ни да е здраво.

— Толкова те обичам, Данте. Искам всички да бъдат толкова щастливи, колкото съм и аз. Дори Калвин, изглежда, се е вразумил. Намерил си е годеница и скоро ще се ожени.

— Остави ги, Есме. Ние сме влюбени, в леглото сме, а нощта още не е свършила. Да те любя ли пак?

Очите й заблещукаха дяволито.

— Бих искала. Покажи ми отново как знаменитият цигански любовник удовлетворява любовниците си.

— Аз имам само една любовница, милейди, жената в моите ръце — измърмори Данте, пъхвайки я под себе си.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.